Справа №591/13776/25
Номер провадження 22-ц/816/2459/26
Категорія - 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Нестеренка М.В. (суддя-доповідач), суддів: Сидоренко А.П., Сізова Д.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Іщука Костянтина Валентиновича,
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 травня 2026 року, ухвалене в місті Суми, у складі судді Зері Ю.О.,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
ТОВ «Таліон Плюс» звернулося до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що 17.01.2025 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено договір кредитної лінії № 940453669, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу кредитні кошти у загальному розмірі 29 900 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та комісію відповідно до умов договору.
25.03.2025 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/28, за яким до позивача перейшло право вимоги за договором кредитної лінії № 940453669 від 17.01.2025. Позивач зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів ним було достроково розірвано кредитний договір шляхом направлення відповідного повідомлення, а з 15.08.2025 нарахування процентів припинено.
Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив стягнути з відповідача заборгованість за договором кредитної лінії № 940453669 від 17.01.2025 у розмірі 92 636,18 грн, з яких: 29 900 грн - заборгованість за тілом кредиту, 61 241,18 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом та 1 495 грн - заборгованість за комісією, а також судовий збір у сумі 2 422,40 грн і витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 04 травня 2026 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», вул. Жаботинського, буд. 13, м. Чернігів, код ЄДРПОУ 39700642, заборгованість за договором кредитної лінії №940453669 у розмірі 92 636,18 грн, яка складається з 29 900,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 61241,18 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 1 495,00 грн заборгованості за комісією; витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн; витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем був укладений в електронній формі договір кредитної лінії, підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а факт його укладення підтверджується поданими позивачем доказами. 
Суд також дійшов висновку, що первісний кредитор виконав свої зобов`язання за договором, оскільки кредитні кошти у сумі 29 900 грн були перераховані на банківську картку відповідача, що підтверджується документами ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та інформацією, витребуваною судом від АТ «Сенс Банк».
Крім того, суд визнав доведеним набуття ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до відповідача на підставі договору факторингу № МВ-ТП/28 від 25.03.2025, а також зазначив, що відповідач був повідомлений про заміну кредитора та дострокове розірвання кредитного договору. Оскільки відповідач належних доказів виконання своїх зобов`язань або спростування доводів позивача не надав, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості.
Відхиляючи заперечення відповідача щодо незаконності нарахування процентів, суд виходив із того, що строк кредитування за договором визначений до 16.02.2030, тоді як 30-денний строк є лише дисконтним періодом кредитування. Оскільки договір був достроково розірваний позивачем лише 15.08.2025, до цієї дати проценти правомірно нараховувалися за погодженою сторонами базовою процентною ставкою 0,98 % на день. 
Перевіривши розрахунок позивача, суд визнав його правильним. 
Також суд дійшов висновку про правомірність стягнення комісії за надання кредиту, оскільки її сплата була прямо передбачена умовами договору та відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування».

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Іщука К.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами набуття права вимоги за кредитним договором, факту укладення договору, отримання відповідачем кредитних коштів саме від первісного кредитора та правильності визначення розміру заборгованості. На думку апелянта, надані позивачем документи, зокрема витяг із реєстру прав вимоги, розрахунок заборгованості та довідка про перерахування кредитних коштів, не є первинними бухгалтерськими документами та не можуть підтверджувати рух грошових коштів і наявність заборгованості. Також зазначає, що виписка АТ «Сенс Банк» не містить відомостей про платника коштів, а тому не підтверджує їх перерахування саме ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога».
Крім того, апелянт вважає, що суд безпідставно визнав правомірним нарахування процентів та комісії. 
Зазначає, що після спливу 30-денного строку кредитування кредитор втратив право нараховувати договірні проценти, а тому вони могли бути нараховані лише до 16.02.2025. На його думку, умови договору щодо тривалого строку кредитування та дисконтного періоду не можуть бути підставою для продовження нарахування процентів, а передбачена договором комісія за надання кредиту суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та є нікчемною. 
Також скаржник вважає безпідставним стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки, на його переконання, їх розмір є неспівмірним зі складністю справи та не відповідає критеріям розумності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Таліон Плюс» заперечує проти її задоволення та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що є належним кредитором у спірних правовідносинах, оскільки право вимоги до відповідача перейшло до нього на підставі договору факторингу № МВ-ТП/28 від 25 березня 2025 року та відповідного реєстру прав вимоги, а відповідача було повідомлено про заміну кредитора.
Також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо строку кредитування, зазначаючи, що передбачений договором 30-денний дисконтний період не є строком кредитування, а договір діє протягом п`яти років або до його дострокового розірвання. У зв`язку з невиконанням відповідачем кредитних зобов`язань проценти нараховувалися відповідно до умов договору до його дострокового розірвання. Заперечує також доводи щодо неналежності розрахунку заборгованості, вказуючи, що він відображає розмір основного боргу, нарахованих процентів та залишок невиконаного зобов`язання, тоді як відповідачем не надано контррозрахунку чи доказів неправильності нарахувань. 
Щодо доводів про недоведеність отримання кредитних коштів позивач посилається на надані докази здійснення переказу відповідачу 29 900 грн та зазначає, що як небанківська фінансова установа не має можливості надати виписку з банківського рахунку відповідача. Вважає достатніми наявні у справі докази та зазначає, що відповідач не надала доказів неперерахування або неполучення кредитних коштів. Також вважає безпідставним посилання апелянта на судову практику у спорах за участю банків, оскільки спірні правовідносини виникли з договору з небанківською фінансовою установою. 
Заперечуючи доводи про несправедливість умов кредитного договору та розміру процентів, ТОВ «Таліон Плюс» зазначає, що відповідач до укладення договору була ознайомлена з його умовами, паспортом споживчого кредиту та інформацією про загальну вартість кредиту, погодилася з його умовами та не оскаржувала договір у встановленому законом порядку. 
Щодо комісії позивач вважає її передбаченою договором складовою плати за кредит та такою, що відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування», умовам договору і судовій практиці. 
Крім того, позивач заперечує проти відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 грн, вважаючи їх неспівмірними, завищеними та документально не підтвердженими, а також посилається на те, що спір виник унаслідок неналежного виконання відповідачем кредитних зобов`язань. 
З огляду на викладене ТОВ «Таліон Плюс» вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги – недоведеними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду – без змін, а судові витрати покласти на апелянта. 

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
17 січня 2025 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено договір кредитної лінії № 940453669, який підписаний позичальником електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора. Одночасно відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту продукту «СМАРТ» до вказаного договору (т. 1, а.с. 23–34).
Відповідно до заявки на отримання грошових коштів у кредит від 17.01.2025, яка містить персональні дані відповідача, реквізити його банківської картки № НОМЕР_2 та інші ідентифікаційні дані, ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» із заявкою про отримання кредиту в сумі 29 900 грн (а.с. 20 зв.).
Згідно з підтвердженням ТОВ «ПрофітГід» щодо здійснення переказу грошових коштів від 17.01.2025, на підставі платіжної інструкції ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» успішно здійснено переказ грошових коштів у сумі 29 900 грн на платіжну картку № НОМЕР_2 , емітовану АТ «Сенс Банк», із зазначенням призначення платежу: «Credit transaction 2994715198 ОСОБА_1 , договір (оферта) № 940453669 від 17.01.2025» (а.с. 48).
Відповідно до листа АТ «Сенс Банк» від 17.02.2026 № 2527-БТ-32.3/2026 та виписки про рух коштів за рахунком відповідача, 17.01.2025 на картковий рахунок ОСОБА_1 було зараховано 29 900 грн (а.с. 48-49).
Згідно з розрахунком заборгованості за договором кредитної лінії № 940453669 від 17.01.2025 станом на 21.11.2025 заборгованість відповідача становила 92 636,18 грн, з яких: 29 900 грн - заборгованість за тілом кредиту, 61 241,18 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом та 1 495 грн - заборгованість за комісією за надання кредиту (а.с. 118-119).
25.03.2025 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/28, відповідно до якого первісний кредитор відступив фактору права грошової вимоги до боржників за визначеним у реєстрі переліком кредитних договорів (а.с. 12 зв. - 15).
Відповідно до Реєстру прав вимоги до договору факторингу № МВ-ТП/28 від 25.03.2025 до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 940453669 від 17.01.2025 у розмірі 65 977,34 грн, з яких: 29 900 грн - заборгованість за тілом кредиту, 19 632,34 грн - заборгованість за процентами, 1 495 грн - заборгованість за комісією та 14 950 грн - неустойка (а.с. 15зв. - 16).
25.03.2025 ТОВ «Таліон Плюс» направило відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги, а 15.08.2025 - повідомлення про дострокове розірвання кредитного договору та необхідність погашення заборгованості (а.с. 49). 

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів
Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
У цій справі судом установлено, що 17 січня 2025 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 940453669 в електронній формі, який разом із паспортом споживчого кредиту підписаний відповідачем електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора (далі за текстом – кредитний договір/договір кредитної лінії). 
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Наведене дає підстави для висновку, що кредитний договір є обов`язковим для виконання його сторонами з моменту досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов та належного оформлення такого договору. При цьому позичальник зобов`язаний повернути отримані кредитні кошти та сплатити проценти у розмірі, порядку і на умовах, визначених договором, а кредитодавець має право вимагати належного виконання відповідних зобов`язань. Розмір процентів, порядок їх нарахування та сплати визначаються за домовленістю сторін і є складовою змісту кредитного договору.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 2.1 договору кредитної лінії кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у формі кредитної лінії на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник - повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту. Згідно з пунктом 2.2 договору загальний розмір кредиту становив 29 900 грн, при цьому позичальнику на умовах договору могли бути надані додаткові грошові кошти у кредит шляхом надання додаткових траншів. Пунктом 11.1 договору визначено, що договір діє протягом 5 (п`яти) років з моменту його підписання сторонами або до його дострокового розірвання (припинення), а кінцевою датою повернення кредиту згідно з пунктом 7.3 договору є 16 лютого 2030 року. Дисконтний період кредитування, визначення якого наведено у пункті 1.1.5 договору, на момент його укладення становить 30 (тридцять) календарних днів від дати отримання позичальником першого траншу (пункт 3.1 договору), а пунктом 8.5 договору передбачено комісію за надання кредиту у розмірі 1 495 грн, що нараховується одноразово при видачі першого траншу (пункт 8.4 договору). Відповідно до пунктів 5.1, 5.3 договору кожний окремий транш надається позичальнику шляхом ініціювання кредитового переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок позичальника з використанням реквізитів платіжної картки, зазначеної позичальником, при цьому позичальник несе відповідальність за правильність наданих кредитодавцю реквізитів для зарахування суми кредиту.
Отже, умовами договору кредитної лінії у цій справі сторони визначили розмір кредиту, строк його повернення, тривалість дисконтного періоду, розмір комісії, порядок і розмір нарахування процентів, а також умови продовження дисконтного періоду та користування кредитом після його закінчення.
За змістом статей 526, 629 ЦК України укладений сторонами договір є обов`язковим для виконання, а кожна із сторін зобов`язана належним чином виконувати прийняті на себе договірні зобов`язання відповідно до його умов.
Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» належним чином виконало взяті на себе зобов`язання за договором кредитної лінії, перерахувавши 17 січня 2025 року кредитні кошти у загальному розмірі 29 900 грн на платіжну картку № НОМЕР_2 , реквізити якої були зазначені відповідачем під час укладення договору. Перерахування кредитних коштів підтверджується довідкою про ініціювання платіжної операції, документами про успішне виконання переказу, а також інформацією АТ «Сенс Банк» і випискою про рух коштів за рахунком відповідача, з яких убачається зарахування 17 січня 2025 року кредитних коштів у сумі 29 900 грн на належний йому картковий рахунок.
Таким чином, первісний кредитор виконав передбачений договором обов`язок щодо надання кредитних коштів, у зв`язку з чим у позичальника виник обов`язок повернути отриманий кредит, сплачувати проценти за користування ним та комісію відповідно до умов договору.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів факту отримання відповідачем кредитних коштів, а надані довідка про ініціювання платіжної операції, довідка про перерахування кредитних коштів, виписка АТ «Сенс Банк» та розрахунок заборгованості не є належними і допустимими доказами, оскільки не належать до первинних бухгалтерських документів, а виписка банку не містить відомостей про платника коштів та не підтверджує їх надходження саме від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», з огляду на таке.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, за цим стандартом висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Аналогічний підхід до допустимості стандарту «балансу ймовірностей» у цивільних справах визнає і Європейський суд з прав людини (рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України», заява № 22750/02).
У даному контексті підлягає застосуванню концепція «негативного доказу»: певна обставина не може вважатися недоведеною, допоки інша сторона її не спростує, оскільки інакше принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).
Крім того, за приписами частин першої-другої статті 614 ЦК України, відсутність своєї вини у порушенні зобов`язання доводить саме особа, яка його порушила. Відповідачка, не надавши відзиву на позовну заяву та доказів повернення коштів, не спростувала презумпцію своєї вини у виникненні заборгованості.
У постанові Верховного Суду від 06 квітня 2026 року у справі №368/1257/21 зазначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України). Разом із цим, поряд із вимогою в правовідношенні існує й заперечення. Заперечення - це своєрідна субправомочність особи, яка бере участь у відповідному правовідношенні, заявити про те, що така особа з певної причини не є зобов`язана перед суб`єктом вимоги. Щонайменше можна вести мову про кілька видів заперечення: заперечення ipso iure та ексцепцію. Заперечення ipso iure стосується необґрунтованості вимоги іншої особи (наприклад, заперечення про нікчемність правочину) і таке заперечення може застосуватися навіть без посилання сторони. Ексцепція ж стосується обґрунтованої вимоги іншої особи (зокрема, заперечення про позовну давність). У такому разі потрібна заява особи, щоб застосувати ексцепцію. Стаття 1051 ЦК України хоча й має назву про оспорювання договору позики, проте про жодне оспорювання в традиційному його розумінні як оспорюваного правочину не йдеться. Заперечення позичальника, що грошові кошти насправді
не були одержані ним від позикодавця відбувається в порядку обґрунтованого заперечення іншої сторони правочину. Заперечення про те, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця не піддається позовній давності, як і більшість інших заперечень. Це означає, що коли б позикодавець не подав позов до позичальника, останній завжди може заперечити про відсутність боргу. Тягар доведення того, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця лежить на позичальнику, який за допомогою обґрунтованого заперечення (ексцепції) заперечує проти позову.
Колегія суддів вважає, що ця правова позиція застосовна до правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі.
Матеріалами справи підтверджується, що 17 січня 2025 року відповідач пройшов процедуру укладення договору кредитної лінії № 940453669 в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та підписав його електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора. При цьому під час оформлення кредиту відповідач визначив платіжну картку № НОМЕР_2 як рахунок для отримання кредитних коштів відповідно до умов договору.
Відповідно до умов договору кредитної лінії після його укладення кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит шляхом ініціювання кредитного переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, використовуючи реквізити платіжної картки, зазначеної позичальником, а позичальник підтвердив правильність наданих реквізитів та те, що кредитні кошти будуть зараховані саме на належний йому рахунок (пункти 5.1, 5.3 договору).
На підтвердження виконання цього обов`язку позивач надав довідку про ініціювання платіжної операції та документи, що підтверджують успішне завершення переказу кредитних коштів. Крім того, на виконання ухвали суду першої інстанції АТ «Сенс Банк» надало інформацію та виписку про рух коштів за картковим рахунком відповідача, з яких убачається, що 17 січня 2025 року на платіжну картку № НОМЕР_2 було зараховано кредитні кошти у сумі 29 900 грн.
Таким чином, надані позивачем докази узгоджуються між собою та підтверджують послідовність вчинення сторонами дій щодо укладення та виконання договору кредитної лінії: укладення відповідачем кредитного договору в електронній формі, визначення ним платіжної картки для отримання кредитних коштів, ініціювання кредитодавцем платіжної операції та подальше зарахування 17 січня 2025 року кредитних коштів у сумі 29 900 грн саме на картковий рахунок відповідача.
Водночас відповідач не надав належних і допустимих доказів того, що кредитні кошти ним фактично не отримувалися або були отримані в іншому розмірі, не спростував достовірності наданих позивачем документів, не довів використання його персональних даних третіми особами чи укладення кредитного договору без його волевиявлення.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що надані позивачем докази у своїй сукупності є достатніми, взаємоузгодженими та більш вірогідними, ніж доводи апеляційної скарги про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів, а тому твердження апелянта про те, що позивач не довів отримання відповідачем кредитних коштів, а довідка про ініціювання платіжної операції, документи про успішне завершення переказу та виписка АТ «Сенс Банк» не є належними доказами видачі кредиту, спростовуються матеріалами справи, які підтверджують належне виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо надання відповідачу кредиту у загальному розмірі 29 900 грн.
Із матеріалів справи також вбачається, що 25 березня 2025 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) укладено договір факторингу № МВ-ТП/28, за умовами якого клієнт зобов`язався відступити фактору права грошової вимоги до боржників, визначених у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор - прийняти такі права вимоги та передати клієнту грошові кошти на умовах, визначених договором. Предметом договору є відступлення фактору всього обсягу прав грошових вимог клієнта за кредитними договорами, зазначеними у Реєстрі прав вимоги (пункти 2.1, 4.1 договору факторингу).
Відповідно до Реєстру прав вимоги, укладеного на виконання договору факторингу № МВ-ТП/28 від 25 березня 2025 року, ТОВ «Таліон Плюс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 940453669 від 17 січня 2025 року. У Реєстрі визначено, що станом на дату відступлення права вимоги заборгованість відповідача становила 65 977,34 грн, з яких: 29 900 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 19 632,34 грн - заборгованість за процентами, 1 495 грн - заборгованість за комісією та 14 950 грн - неустойка.
Крім того, матеріали справи містять повідомлення ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» від 25 березня 2025 року, яким відповідача повідомлено про відступлення права грошової вимоги за договором кредитної лінії № 940453669 на користь ТОВ «Таліон Плюс» та зазначено реквізити нового кредитора для виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно зі статтею 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. 
Матеріалами цієї справи підтверджується факт укладення між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 договору кредитної лінії № 940453669 від 17 січня 2025 року, належне виконання первісним кредитором свого обов`язку щодо надання відповідачу кредитних коштів у сумі 29 900 грн, а також перехід права вимоги за цим договором до ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу, у зв`язку з чим позивач набув статусу нового кредитора та права на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості.
При цьому відповідач не надав належних і допустимих доказів на спростування факту укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів, переходу права вимоги до позивача чи погашення кредитної заборгованості повністю або частково. Тому доводи апеляційної скарги про те, що надані позивачем документи не є первинними бухгалтерськими документами, виписка АТ «Сенс Банк» не містить відомостей про платника коштів і не підтверджує перерахування кредитних коштів саме ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», а також про недоведеність переходу права вимоги до позивача та відсутність у ТОВ «Таліон Плюс» права на звернення до суду, спростовуються дослідженими у справі доказами.
Колегія суддів відхиляє також доводи апеляційної скарги про те, що після спливу 30-денного строку кредитування кредитор втратив право нараховувати договірні проценти, а тому вони могли бути нараховані лише до 16 лютого 2025 року, з огляду на таке.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), на яку посилається апелянт, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України; з настанням однієї з цих підстав права та інтереси кредитора в охоронних правовідносинах забезпечуються вже не договірними процентами за користування кредитом, а частиною другою статті 625 ЦК України. Визначальним для застосування цього висновку є, таким чином, встановлення саме строку кредитування (строку дії договору), визначеного договором, а не будь-якого іншого періоду, передбаченого його умовами.
Доводи апелянта про обмеженість строку кредитування 30 днями ґрунтуються на ототожненні дисконтного періоду зі строком дії договору, що суперечить самим умовам договору кредитної лінії. 
Водночас пунктом 11.1 договору кредитної лінії встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років або до його дострокового розірвання (припинення); кінцева дата повернення кредиту згідно з пунктом 7.3 договору визначена окремо - 16 лютого 2030 року. 
Натомість дисконтний період кредитування, визначення якого наведено у пункті 1.1.5 договору, є періодом користування кредитом, протягом якого позичальник має право отримувати нові транші, у тому числі у разі часткового погашення кредиту (пункт 3.1 договору), і на момент укладення договору становив 30 календарних днів від дати отримання позичальником першого траншу, з можливістю необмеженої кількості пролонгацій та поновлень (пункти 3.2, 3.3 договору). Дисконтний період визначає лише пільговий порядок нарахування процентів (за дисконтною чи індивідуальною ставками) та можливість отримання додаткових траншів, а не строк дії договору чи момент, після якого припиняється право кредитодавця на нарахування процентів. Це вбачається з пункту 7.1 договору, яким дата закінчення дисконтного періоду визначена як рекомендована, а не обов`язкова дата дострокового повернення кредиту, та з пункту 8.2 договору, згідно з яким у разі якщо позичальник не здійснить повного дострокового погашення кредиту протягом дисконтного періоду, його зобов`язання по оплаті процентів визначаються шляхом множення базової процентної ставки на фактичну кількість днів користування кредитом від дати видачі першого траншу до закінчення строку дії договору чи його дострокового розірвання (аналогічне правило закріплене й пунктом 8.10 договору).
Таким чином, ототожнення апелянтом дисконтного періоду зі строком кредитування, визначеним договором у розумінні висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12, є помилковим і суперечить змісту умов договору кредитної лінії.
Оскільки погоджений сторонами строк дії договору становив 5 років з моменту його укладення (пункт 11.1), а кінцева дата повернення кредиту визначена пунктом 7.3 договору 16 лютого 2030 року і позивач реалізував право на дострокове розірвання договору лише повідомленням від 15 серпня 2025 року, право позивача на нарахування процентів за базовою процентною ставкою 0,98 % на день, визначеною пунктом 8.3 договору, існувало саме до вказаної дати. 
Як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, проценти нараховані ним по 14 серпня 2025 року включно, тобто в межах погодженого сторонами строку дії договору, а не після його спливу чи розірвання, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, на яку помилково посилається апелянт як на підставу для протилежного висновку.
Колегія суддів також звертає увагу, що сторони договору додатково й безпосередньо врегулювали наслідки користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору чи його дострокового розірвання. Так, відповідно до пункту 12.4 договору за користування грошовими коштами після настання таких обставин позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за тією самою ставкою 357,70 % річних, при цьому сторони прямо погодили, що такі проценти є процентами за користування чужими грошовими коштами саме в розумінні частини другої статті 625 ЦК України. 
Отже, умови кредитного договору відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові у справі № 444/9519/12, щодо розмежування процентів за користування кредитом, які нараховуються в межах строку дії договору, та процентів як міри відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання після його закінчення чи розірвання, а тому доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції зазначеної правової позиції є безпідставними.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що нарахування позивачем процентів за користування кредитом за період з 17 січня 2025 року по 14 серпня 2025 року (до дати дострокового розірвання договору) здійснено в межах погодженого сторонами строку дії договору, а тому є правомірним, а доводи апеляційної скарги про безпідставність такого нарахування колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що позивач ТОВ «Таліон Плюс» не мав права самостійно нараховувати проценти за період з 26 березня 2025 року по 14 серпня 2025 року, оскільки станом на дату відступлення права вимоги (25.03.2025) розмір заборгованості за процентами був зафіксований Реєстром прав вимоги до договору факторингу № МВ-ТП/28 лише в сумі 19 632,34 грн, з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано два розрахунки заборгованості за кредитним договором № 940453669, складені різними суб`єктами станом на різні дати.
Розрахунок, складений первісним кредитором ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», який відображає щоденне нарахування процентів за період з 17 січня по 25 березня 2025 року (дату відступлення права вимоги за договором факторингу), згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 становила: за тілом кредиту - 29 900,00 грн, за процентами - 19 632,34 грн, за комісією за надання кредиту - 1 495,00 грн, за неустойкою - 14 950,00 грн, а всього - 65 977,34 грн, що відповідає сумі, зафіксованій у Реєстрі прав вимоги до договору факторингу № МВ-ТП/28 (а.с. 17 зв. – 18).
Розрахунок, складений позивачем ТОВ «Таліон Плюс», який відтворює структуру заборгованості станом на 25.03.2025 (29 900,00 грн тіла кредиту, 19 632,34 грн процентів, 1 495,00 грн комісії, 14 950,00 грн неустойки), наведену кредитодавцем, але також містить щоденне нарахування процентів за незмінною ставкою 0,98 % на день від залишку тіла кредиту (29 900 грн), що становить 293,02 грн за кожний день користування кредитом, послідовно за період з 26 березня по 14 серпня 2025 року (142 дні), внаслідок чого заборгованість за процентами збільшується з 19 632,34 грн до 61 241,18 грн. (а.с. 18зв. -20).
Відповідно до частини першої статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Предметом відступлення за цією нормою є не борг як зафіксована на певну дату грошова сума, а саме право вимоги - правове становище кредитора в зобов`язанні з усіма похідними від нього правомочностями, включно з передбаченим кредитним договором механізмом нарахування процентів на майбутнє, доки це зобов`язання залишається чинним. 
Відтак при відступленні права вимоги за чинним кредитним договором до нового кредитора переходить не лише право на вже нараховані на момент відступлення проценти, а й право вимоги щодо процентів, які підлягають нарахуванню відповідно до умов того самого договору в межах погодженого сторонами строку кредитування. 
Такі проценти є складовою вже існуючого права вимоги первісного кредитора, можливість реалізації якого лише пов`язана зі спливом відповідного строку користування кредитом, а тому не становлять нового, самостійного права вимоги, яке б виникало безпосередньо в особи фактора.
За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути як наявна, так і майбутня грошова вимога. Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 7 січня 2026 року у справі № 727/2790/25, роз`яснює, що для наявної вимоги визначальним є не момент настання строку її виконання, а сам факт існування права вимоги: строк платежу лише визначає можливість здійснення такого права, а тому до наявних вимог належать і так звані «недозрілі» грошові вимоги - вимоги, право на які вже існує, хоча строк їх виконання ще не настав. Права вимоги щодо процентів за період з 26.03.2025 по 14.08.2025 за своєю правовою природою є саме такою «недозрілою» вимогою: вона похідна від того самого, уже визначеного в Реєстрі прав вимоги зобов`язання (той самий кредитний договір, той самий боржник, та сама узгоджена сторонами процентна ставка 0,98 % на день та метод її нарахування), а не окремим, новим зобов`язанням, яке потребувало окремої фіксації наперед обчисленої суми станом на дату відступлення.
Розмір такої заборгованості за процентами об`єктивно не міг бути визначений у конкретній грошовій сумі станом на 25 березня 2025 року, оскільки залежав від подальшої поведінки боржника, зокрема від можливості дострокового чи часткового погашення кредиту, а також від моменту дострокового розірвання договору кредитодавцем. Сам по собі факт, що на дату укладення договору факторингу розмір процентів за майбутній період ще не був визначений у конкретній сумі, не свідчить про відсутність права вимоги щодо них. Відомості, наведені у Реєстрі прав вимоги (розмір заборгованості за тілом кредиту, за процентами та за комісією станом на дату відступлення), відображають розрахункову базу, застосовану сторонами договору факторингу для визначення ціни продажу права вимоги, тобто мають комерційне значення для розрахунків між клієнтом (ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога») і фактором (ТОВ «Таліон Плюс»), а не встановлюють юридичного обмеження обсягу права вимоги, що перейшло до позивача щодо боржника.
Оскільки на дату відступлення права вимоги (25.03.2025) строк дії кредитного договору № 940453669 не сплив (кінцева дата повернення кредиту - 16.02.2030, а договір достроково розірваний лише 15.08.2025), право вимоги щодо процентів, нарахованих за період з 26.03.2025 по 14.08.2025, перейшло до позивача разом з рештою права вимоги за цим договором на підставі частини першої статті 514, частини першої статті 1078 ЦК України, а тому доводи апеляційної скарги про незаконність самостійного нарахування позивачем таких процентів колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Разом із тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про безпідставність стягнення з відповідача комісії за надання кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі комісії, однак така комісія може стягуватися лише за конкретні послуги кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням чи поверненням кредиту, зміст яких має бути визначений у договорі.
Як убачається з умов договору кредитної лінії, у пункті 1.1.16 комісія визначена як грошові кошти, які позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю «як одну із форм оплати за надані кредитодавцем послуги за договором». 
Водночас договір не містить жодного положення, яке б визначало перелік таких послуг, їх зміст, обсяг чи характер, а також не встановлює, які саме дії кредитодавця оплачуються комісією за надання кредиту.
Крім того, із паспорта споживчого кредиту вбачається, що платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору, відсутні, хоча одночасно передбачено сплату одноразової комісії за надання кредиту у розмірі 1 495 грн.
Таким чином, зі змісту договору неможливо встановити, за яку саме послугу, відмінну від безпосереднього надання кредиту та користування ним, стягується відповідна комісія. При цьому плата за користування кредитом вже визначена договором у вигляді процентів, а тому сама лише назва платежу як «комісії за надання кредиту» не свідчить про існування окремої послуги, за яку вона справляється.
Якщо у кредитному договорі кредитодавець не визначив перелік додаткових чи супутніх послуг, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням або поверненням кредиту, за які встановлено комісію, то положення договору про обов`язок позичальника сплачувати таку комісію є нікчемними відповідно до частин першої, другої статті 11 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.
Оскільки у цій справі договір кредитної лінії не містить визначення конкретних послуг, за які встановлена комісія за надання кредиту, а матеріали справи також не містять доказів їх фактичного надання, колегія суддів доходить висновку, що умови договору в цій частині не відповідають вимогам Закону України «Про споживче кредитування», а тому у суду першої інстанції не було підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення з відповідача комісії у розмірі 1 495 грн.
З урахуванням вищенаведеного висновку апеляційного суду щодо безпідставності стягнення з відповідача комісії, посилання апелянта на недоведеність та неправильність розрахунку заборгованості є необгрунтованими, оскільки наданий позивачем розрахунок у решті сум заборгованості перевірений судом апеляційної інстанції, відповідає умовам договору, а доказів його неправильності відповідач не надав.
В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами їх понесення, а суд не перевірив співмірність заявлених до відшкодування витрат зі складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи, часом, витраченим на надання правничої допомоги, та значенням справи для сторін.
Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача посилався на те, що між ТОВ «Таліон Плюс» та Адвокатським об`єднанням «Ліга юридичних технологій та інновацій» укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до умов якого адвокатське об`єднання надало позивачу правничу допомогу у цій справі. На підтвердження понесених витрат позивачем подано договір про надання правової допомоги, додаткову угоду до нього, акт приймання-передачі наданих послуг та платіжне доручення про оплату таких послуг. При цьому представник позивача зазначав, що розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 5 000 грн та включає аналіз кредитної справи і формування правового висновку, підготовку та направлення відповідачу досудової вимоги, збір, перевірку, друк і належне засвідчення письмових та електронних доказів, а також підготовку позовної заяви та направлення її разом із доданими документами до суду.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, зокрема договором про надання правової допомоги, додатковою угодою до нього, актом приймання-передачі наданих послуг та платіжною інструкцією про їх оплату. Суд також врахував, що заявлений розмір витрат відповідає критеріям реальності та розумності, а відповідач, заперечуючи проти позову, клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не заявляв і неспівмірності таких витрат не довів. У зв`язку з повним задоволенням позову суд поклав зазначені витрати на відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки їх понесення підтверджується договором про надання правової допомоги, додатковою угодою до нього, актом приймання-передачі наданих послуг та платіжною інструкцією про їх оплату.
Разом із тим колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування таких витрат.
Відсутність клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не позбавляє суд обов`язку перевірити, чи є заявлені до відшкодування витрати реальними, необхідними, пов`язаними з розглядом саме цієї справи та чи відповідають критерію розумності. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має оцінити не лише факт їх документального підтвердження, а й характер та обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, необхідність відповідних послуг для судового захисту прав сторони та їх зв`язок із розглядом конкретної справи.
Як убачається з додаткової угоди до договору про надання правової допомоги, до вартості послуг у розмірі 5 000 грн включено аналіз кредитної справи та формування юридичного висновку, підготовку та направлення відповідачу досудової вимоги, збір, перевірку, друк та належне засвідчення письмових і електронних доказів, а також підготовку позовної заяви.
Водночас колегія суддів враховує, що аналіз кредитної справи, формування правової позиції, збір і перевірка доказів є невід`ємними складовими підготовки позовної заяви та не утворюють самостійних видів правничої допомоги, які підлягають окремій компенсації. Підготовка та направлення відповідачу досудової вимоги здійснювалися до звернення до суду і не були зумовлені судовим розглядом цієї справи, а тому не належать до витрат, пов`язаних із її розглядом у розумінні статей 133, 137 ЦПК України.
Крім того, заявлена до компенсації вартість послуг включає друк та належне засвідчення письмових і електронних доказів. Разом із тим позовну заяву у цій справі подано через підсистему «Електронний суд», а додані до неї документи сформовано та подано в електронній формі, що виключало необхідність виготовлення паперових копій документів та їх засвідчення для звернення до суду.
Також колегія суддів бере до уваги, що дана справа не є складною ні з фактичної, ні з правової точки зору. Предметом спору є стягнення заборгованості за типовим договором споживчого кредиту, а правовідносини щодо укладення електронного кредитного договору, переходу права вимоги за договором факторингу та стягнення заборгованості є усталеними у судовій практиці. Позовна заява має типовий характер, не порушує складних або нових правових питань, а справа розглядалася судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню лише в тій частині, яка була об`єктивно необхідною для здійснення судового захисту прав позивача. Отже, висновок суду першої інстанції в частині визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу не повною мірою відповідає наведеним вище критеріям, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру таких витрат до 3 000 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з пунктом 4 частини першої, частиною другою та частиною четвертою статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати у зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні позовної вимоги про стягнення комісії за надання кредиту, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Крім того, з огляду на наведені вище висновки апеляційного суду щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, а також враховуючи, що із скасуванням рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача комісії за надання кредиту в сумі 1495 грн. задоволення позову відбулося на 98%, та ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, стягуваний судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції підлягає зменшенню до 2383,31 грн, а стягувана сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню до 3 000 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Висновки суду щодо судових витрат
На підставі стаття 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги і зменшенням стягуваних з відповідача сум на 2%, враховуючи, що за розгляд справи в суді апеляційної інстанції відповідачем сплачений судовий збір в сумі 3633,60 грн, з позивача на користь відповідача за результатами розгляду апеляційної скарги підлягає відшкодуванню судовий збір в сумі 3633,60 х 2% = 72,67 грн.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Іщука Костянтина Валентиновича задовольнити частково.
Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 04 травня 2026 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» комісії в сумі 1495,00 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 04 травня 2026 року в частині вирішення питання про розподіл судовий витрат змінити, а саме зменшити стягувану суму судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції з 2422,40 грн до 2383,31 грн, а стягувану суму витрат на професійну правничу допомогу з 5000,00 грн до 3000,00 грн.
В решті рішення суд першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» на користь ОСОБА_1 судовий збір на розгляд справи судом апеляційної інстанції в сумі 72,67 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - | М.В. Нестеренко

Судді: А.П. Сидоренко 

Д.В. Сізов