ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
14.09.2026 | Справа № 910/9335/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Капцової Т.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу
за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (пр.Берестейський, буд.65, м.Київ, 03062; ідентифікаційний код 30115243)
до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (вул.Січових Стрільців, буд.40, м.Київ, 04053; ідентифікаційний код 20782312)
про стягнення 28 533,29 грн

без виклику представників сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення 28 533,29 грн, з яких 14 216,63 грн страхового відшкодування, 3 755,32 грн інфляційних втрат, 986,00 грн 3% річних та 9 575,34 грн пені.
Позовні вимоги обґрунтовані неповною виплатою відповідачем страхового відшкодування.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2026 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано судом малозначною, вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.
19.08.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач частково визнає позов та просить його задовольнити в частині стягнення 14 216,63 грн страхового відшкодування, 2 265,66 грн пені, 3 945,80 грн інфляційних втрат та 425,85 грн 3% річних. В іншій частині позову відповідач заперечує, посилаючись на помилковість розрахунків позивача, надаючи власні контррозрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 46 та частиною 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Частинами 2, 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З огляду на те, що про визнання позову відповідач зазначив у відзиві на позовну заяву, який підписано представником відповідача - адвокатом Гуменюк О.О., повноваження якої підтверджуються довіреністю № 2398 від 24.06.2024, яка не містить обмеження щодо визнання позову, і зі змісту відзиву вбачається, що правові наслідки - ухвалення рішення про задоволення позову, у зв`язку з його визнанням, відповідачу відомі та зрозумілі, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем і ухвалити судове рішення з урахуванням такого визнання.
Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Частиною 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

27.12.2023 о 14 год. 40 хв. по вул.Кн.Огльги, 5А у м.Львові сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Peugeot 301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Відповідно до постанови Франківського районного суду міста Львова від 21.03.2024 у справі № 465/87/24 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено, зокрема, автомобіль «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був застрахований у позивача на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-213467493 та договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків № AZEP-213467493 від 21.02.2023.
27.12.2023 страхувальник позивача звернувся до позивача із заявою про настання події, а 22.01.2024 - із заявою на виплату страхового відшкодування.
Згідно з ремонтною калькуляцією № 27181_17 від 16.01.2024 вартість ремонту автомобіля «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 44 719,12 грн.
На підставі страхового акту № 01888/17/924 від 24.01.2024, відповідно до якого сума страхового відшкодування, що підлягає виплаті, складає 27 464,37 грн, позивачем було здійснено виплату своєму страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 27 464,37 грн без ПДВ, що підтверджується платіжною інструкцією № 389548 від 26.01.2024.
З огляду на те, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Peugeot 301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату ДТП була застрахована у відповідача, позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування в розмірі 27 464,37 грн (вих. № 00983/9224 від 29.02.2024).
Відповідно до платіжної інструкції № 00115096 від 04.04.2024 відповідач сплатив позивачу 13 247,74 грн страхового відшкодування.
З огляду на те, що відповідач не сплатив позивачу повну суму страхового відшкодування, позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь залишок страхового відшкодування у сумі 14 216,63 грн, а також 3 755,32 грн інфляційних втрат, 986,00 грн 3% річних та 9 575,34 грн пені.
Відповідач у відзиві визнав позов в частині стягнення 14 216,63 грн страхового відшкодування, 2 265,66 грн пені, 3 945,80 грн інфляційних втрат та 425,85 грн 3% річних. В іншій частині позову відповідач заперечує, посилаючись на помилковість розрахунків позивача, надаючи власні контррозрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» (чинного на момент дорожньо-транспортної пригоди) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Вказана норма кореспондується зі статтею 979 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент дорожньо-транспортної пригоди), якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.
Судом встановлено виконання позивачем умов договору добровільного комплексного страхування транспортних ризиків № AZEP-213467493 від 21.02.2023 та здійснення виплати, на підставі заяви страхувальника, страхового акту № 01888/17/924 від 24.01.2024 та ремонтною калькуляцією № 27181_17 від 16.01.2024, своєму страхувальнику страхового відшкодування в розмірі 27 464,37 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 389548 від 26.01.2024.
Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17.
Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.
Вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку, а відповідно до наявного в матеріалах справи полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/214199502, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Peugeot 301», реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату ДТП була застрахована у відповідача, відтак особою, відповідальною за завдану внаслідок ДТП шкоду, відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (чинного на момент дорожньо-транспортної пригоди), у межах, передбачених вказаним законом та договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, є відповідач.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. 
Відтак, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню страховиком цивільно-правової відповідальності, підлягають застосуванню спеціальні норми закону, а саме пункт 22.1 статті 22 та стаття 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Наведеними нормами закону встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.
Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.
Частина 1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Згідно з пунктом 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 142/5/2092 від 24.11.2003, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за № 1074/8395 (далі - Методика), відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а відповідно до пункту 2.3 Методики вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.
Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підставі ремонтної калькуляції № 27181_17 від 16.01.2024 було розраховано розмір збитків, завданих власнику автомобіля «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у сумі 27 464,37 грн, яка розрахована з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників у розмірі 0,5890 та без урахування ПДВ.
Відповідач, здійснюючи часткову виплату страхового відшкодування у сумі 13 247,74 грн, виходив з відсутності належних та допустимих доказів необхідності заміни заднього бамперу автомобіля «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який потребував лише відновлювального ремонту шляхом покриття ґрунтування та лакофарбового покриття. Однак у подальшому відповідач зняв свої заперечення та визнав позов.
За висновком суду, виплата позивачем своєму страхувальнику страхового відшкодування, розмір якого визначено на підставі ремонтної організації, є правомірною і така калькуляція разом з відповідним платіжним документом про виплату страхового відшкодування є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Частиною 18 статті 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/214199502 ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 160 000,00 грн, франшиза - 2 600,00 грн, відтак сума страхового відшкодування, яка підлягає доплаті відповідачем, становить лише 11 616,63 грн, оскільки позивачем не враховано суму франшизи.
Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 755,32 грн інфляційних втрат, 986,00 грн 3% річних та 9 575,34 грн пені.
Пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Відповідно до пунктів 36.1, 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: 
у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; 
у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Згідно з пунктом 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач направив відповідачу заяву про виплату страхового відшкодування (вих. № 00983/9224 від 29.02.2024) поштою 07.03.2024. Доказів на підтвердження дати вручення відповідачу листа із вказаною заявою позивач не надав.
Наданий відповідачем примірник заяви № 00983/9224 від 29.02.2024 містить штамп про його реєстрацію відповідачем 12.03.2024 за № 996-31.
Отже матеріали справи свідчать про те, що датою отримання відповідачем заяви про виплату страхового відшкодування є 12.03.2024 і саме з цієї дати почався відлік дев`яностоденного строку для виплати страхового відшкодування, який закінчився 11.06.2024, як правильно зазначає відповідач.
У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (частина 1 статті 611 Цивільного кодексу України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
Згідно з пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Аналогічна норма закріплена і в Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (чинному на дату подання цього позову).
Так, згідно з частиною 8 статті 34 цього Закону у разі прострочення здійснення страхової (регламентної) виплати з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на її отримання, крім страхових виплат особі, яка проводить чи провела лікування потерпілої фізичної особи, особі, яка здійснює чи здійснила ремонт транспортного засобу, та регламентних виплат, які здійснюються МТСБУ відповідно до пункту 4 частини першої статті 43 цього Закону, страховик (МТСБУ) сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня, за кожний день прострочення.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд виявив у ньому помилки, а саме неправильно визначену суму страхового відшкодування, про що суд зазначив вище, та неправильне визначення дати, з якої грошове зобов`язання відповідача стало простроченим, адже позивач здійснив розрахунок з 05.04.2024 як з дня, наступного за днем коли відповідач здійснив часткову виплату, хоча встановлений законом строк виплати страхового відшкодування спливав 11.06.2024.
Контррозрахунок відповідача також містить помилки, а саме неправильно визначену суму страхового відшкодування та безпідставне ототожнення строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) із періодом нарахування пені.
Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).
У цій справі відповідач не заявив про сплив строку позовної давності, а лише обмежив період нарахування таким строком, що суд не може визнати як заяву сторони про застосування наслідків спливу строку позовної давності.
В контексті викладеного суд також зауважує, що частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України було встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Водночас пунктом 3 статті 17 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» Господарський кодекс України визнано таким, що втратив чинність, з дня введення в дію цього Закону, що відбулось 28.08.2025.
Отже станом на дату подання цього позову відсутній закон, що обмежував би період нарахування пені.
З урахуванням викладеного судом здійснено власний розрахунок пені, виходячи із суми страхового відшкодування - 11 616,63 грн, за період з 12.06.2024 (день, коли зобов`язання відповідача стало простроченим) до 28.07.2026 (день, коли позивач припинив нарахування), згідно з яким сума пені складає 7 231,76 грн.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Описані вище помилки сторін у розрахунках вплинули також і на правильність розрахунків 3% річних та інфляційних втрат.
За розрахунком суду за період з 12.06.2024 по 28.07.2026 із суми 11 616,63 грн, розмір 3% річних складає 741,34 грн, а розмір інфляційних втрат - 2 981,04 грн.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частиною 6 статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають страхове відшкодування в розмірі 11 616,63 грн, пеня в розмірі 7 231,76 грн, 3% річних в розмірі 741,34 грн та інфляційні втрати в розмірі 2 981,04 грн.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 910/14479/21, приписи частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України необхідно застосовувати до тієї частини майнових та/або немайнових вимог, які визнаються відповідачем до початку розгляду справи по суті. До позовних вимог, які не визнаються і оспорюються, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат має керуватись загальними правилами розподілу судових витрат, визначеними статтею 129 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи часткове визнання позову відповідачем та ухвалення рішення згідно з таким визнанням, суд дійшов висновку про необхідність повернення позивачеві судового збору в розмірі 1 216,16 грн, що становить 50% судового збору в частині вимог, визнаних відповідачем.
Інша частина витрат позивача по сплаті судового збору в розмірі 2 111,84 грн, у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1 416,40 грн - на відповідача, в розмірі 695,44 грн - на позивача.
Керуючись статтями 129, 130, 233, 236, 237, 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (вул.Січових Стрільців, буд.40, м.Київ, 04053; ідентифікаційний код 20782312) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (пр.Берестейський, буд.65, м.Київ, 03062; ідентифікаційний код 30115243) страхове відшкодування в розмірі 11 616 (одинадцять тисяч шістсот шістнадцять) грн 63 коп., пеню в розмірі 7 231 (сім тисяч двісті тридцять одна) грн 76 коп., 3% річних в розмірі 741 (сімсот сорок одна) грн 34 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 981 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят одна) грн 04 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 416 (одна тисяча чотириста шістнадцять) грн 40 коп.
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
5. Повернути Приватному акціонерному товариству «Страхова група «ТАС» (пр.Берестейський, буд.65, м.Київ, 03062; ідентифікаційний код 30115243) із спеціального фонду Державного бюджету України частину судового збору в розмірі 1 216 (одна тисяча двісті шістнадцять) грн 16 коп., сплаченого відповідно до платіжної інструкції № 90426 від 22.05.2026.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.09.2026.

Суддя Т.П. Капцова