ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року 
м. Київ
справа №520/34436/24
адміністративне провадження № К/990/13648/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянув у порядку письмового провадження без виклику учасників у касаційній інстанції справу № 520/34436/24
за позовом ОСОБА_1 до Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними та скасування постанов,
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чумак Роман Васильович,
на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року, ухвалену колегією суддів у складі головуючого судді: Спаскіна О.А., суддів: Присяжнюк О.В., Любчич Л.В.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Харківський ВДВС, відповідач), в якому просила:
1.1. визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Харківського ВДВС Ларка Костянтина Анатолійовича від 11.12.2024 у виконавчому провадженні № 52005660 про стягнення виконавчого збору у розмірі 124489,51 грн;
1.2. визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Харківського ВДВС Шкавра Дмитра Анатолійовича від 10.12.2024 у виконавчому провадженні № 52011665 про стягнення виконавчого збору у розмірі 133353,88 грн;
1.3. визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Харківського ВДВС Шкавра Дмитра Анатолійовича від 10.12.2024 у виконавчому провадженні № 52011891 про стягнення виконавчого збору у розмірі 120541,98 грн;
1.4. визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Харківського ВДВС Ларка Костянтина Анатолійовича про відкриття виконавчого провадження від 11.12.2024 № 76762312;
1.5. визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Харківського ВДВС Шкавра Дмитра Анатолійовича про відкриття виконавчого провадження від 11.12.2024 № 76761442;
1.6. визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Харківського ВДВС Шкавра Дмитра Анатолійовича про відкриття виконавчого провадження від 11.12.2024 № 76761293.
2. На обґрунтування позовних вимог позивачка наводить доводи про те, що постанови про стягнення виконавчого збору від 11.12.2024 № 52005660, від 10.12.2024 № 52011665, від 10.12.2024 № 52011891 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 11.12.2024 № 76762312, № 76761442 та № 76761293 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), чинного на час відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Після відкриття виконавчого провадження державним виконавцем не було фактично стягнуто із боржника зазначений борг. Тому, на думку позивачки, з врахуванням викладеного у державного виконавця були відсутні підстави для винесення постанови про стягнення виконавчого збору. 
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3. У провадженні Харківського ВДВС перебували на примусовому виконанні виконавчі провадження № 52005660, № 52011665 та № 52011891, де боржником виступала ОСОБА_1 , а стягувачем ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
4. Виконавчі провадження були відкриті на підставі:
4.1. № 52005660 - виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 1566 від 29.04.2014 про звернення стягнення на нерухоме майно - земельна ділянка, загальною площею 0,1380 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторінг Україна»;
4.2. № 52011665 - виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 596 від 20.02.2014 про звернення стягнення на нерухоме майно - земельна ділянка, загальною площею 0,1380 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторінг Україна»;
4.3. № 52011891 - виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 4619 від 11.07.2013 про звернення стягнення на нерухоме майно - земельна ділянка, загальною площею 1380 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
5. Наведені виконавчі листи були видані на підставі договорів іпотеки № PML 702/1068/2008/1 від 01.08.2008, № PML-702/1068/2008/2 від 01.08.2008 та № ML 702/1068/2008 від 01.08.2008, які в свою чергу укладені в рахунок забезпечення кредитного договору № ML-702/1068/2008 від 01.08.2008, що був підписаний між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк».
6. Крім того судом установлено, що стягувач повідомив відділ ДВС про відсутність заборгованості боржника за кредитним договором № ML-702/1068/2008 від 01.08.2008, шляхом подання на його адресу заяви про закінчення виконавчих проваджень № 52005660, № 52011665 та № 52011891. Це відбулося внаслідок того, що ОСОБА_2 врегулювала добровільно питання заборгованості з дійсним кредитором - ТОВ «Діджи Фінанс». Підтвердженням цьому є довідка № ДФ2510/1 від 25.10.2024.
7. Враховуючи положення пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, державними виконавцями 11.12.2024 були винесені постанови про закінчення вказаних виконавчих проваджень. Водночас ними також були виділені в окремі виконавчі провадження питання щодо стягнення виконавчого збору:
7.1. Виконавче провадження № 76762312 - стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 124489,51 грн на підставі постанови від 11.12.2024 № 52005660;
7.2. Виконавче провадження № 76761442 - стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 133353,88 грн на підставі постанови від 10.12.2024 № 52011665;
7.3. Виконавче провадження № 76761293 - стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 120541,98 грн на підставі постанови від 10.12.2024 № 52011891.
8. Позивачка вважаючи, що постанови про стягнення виконавчого збору від 11.12.2024 № 52005660, від 10.12.2024 № 52011665 та № 52011891 та постанови про відкриття виконавчого провадження від 11.12.2024 № 76762312, № 76761442 та № 76761293 є протиправними, а тому мають бути скасовані, звернулася до суду за захистом порушеного права.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
9. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 адміністративний позов задоволено.
9.1. Визнано протиправними та скасовано постанови державних виконавців Харківського ВДВС: про стягнення виконавчого збору від 11.12.2024 у виконавчому провадженні № 52005660, від 10.12.2024 у виконавчому провадженні № 52011665 та від 10.12.2024 у виконавчому провадженні № 52011891; про відкриття виконавчого провадження від 11.12.2024 № 76762312, № 76761442 та № 76761293.
9.2. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківського ВДВС на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 5938,60 грн.
10. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, оскільки у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку із прийняттям змін до цієї статті Закону № 1404-VІІІ, що суперечить статті 58 Конституції України.
10.1. При цьому, суд першої інстанції вважав належними до врахування висновки Верховного Суду щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII, викладені, зокрема, у постановах від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі № 400/878/20, від 20.05.2020 у справі № 640/32814/20.
11. Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 12.03.2025 апеляційну скаргу Харківського ВДВС задовольнив, скасував рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 та ухвалив нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
11.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент прийняття спірних постанов про стягнення виконавчого збору у виконавчих провадженнях № 52005660, № 52011665 та № 52011891 діяла редакція частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII зі змінами, внесеними Законом № 2475-VIII, яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Отже, розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.
12. Відтак, за висновками суду апеляційної інстанції, визначення державними виконавцями виконавчого збору з суми, що підлягала до примусового стягнення, є законним і таким, що узгоджується з положеннями норм Закону № 1404-VIII, у редакції, чинній на дату винесення оскаржених постанов.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
13. Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чумак Р.В., звернулася до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою, у якій просила скасувати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2025 та залишити в силі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2025.
13.1. Підставою відкриття касаційного провадження скаржниця визначила пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та вказала, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20.05.2021 у справі № 640/32814/20, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі № 400/878/20, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 22.01.2021 у справі № 400/4023/19, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 08.07.2021 у справі № 480/5242/19, від 13.04.2023 у справі № 160/695/22 та від 06.04.2023 у справі № 640/20994/21 щодо застосування статті 27 Закону № 1404-VIII унаслідок прийняття Закону № 2475-VIII від 03.07.2018.
13.2. Крім того, підставою перегляду оскаржуваного судового рішення позивачка вказувала пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та посилалася на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII до редакції, яка була чинна до 28.08.2018 (до змін, внесених Законом № 2475-VIII від 03.07.2018), пункту 5 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII та статті 61 Конституції України.
13.3. Скаржниця наполягала на тому, що державні виконавці протиправно визначили суми виконавчого збору у розмірі 10% суми, що начебто підлягає примусовому стягненню за виконавчими документами, застосувавши Закон № 1404-VIII в редакції Закону № 2475-VIII від 03.07.2018. Однак виконавчі провадження № 52005660, № 52011665 та № 52011891, у межах яких було стягнуто виконавчий збір, були відкриті 22.08.2016, 26.08.2016 та 26.08.2016 відповідно під час дії частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII у редакції, яка була чинна до 28.08.2018.
13.4. У цьому контексті скаржниця зауважила, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність позивачки, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28.08.2018, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми/переданого майна за виконавчим документом, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню/майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
13.5. За таких обставин, за доводами скаржниці, при вирішенні питання щодо стягнення з позивачки виконавчого збору, державні виконавці мали застосувати положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28.08.2018, у наслідок чого виконавчий збір би стягувався з суми, яка фактично стягнута/переданого майна за виконавчим документом та зауважила, що подання стягувачем у межах виконавчих проваджень № 52005660, № 52011665 та № 52011891 заяв про закінчення виконавчих проваджень згідно пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, відбулося не внаслідок примусового виконання виконавчих написів у межах виконавчих проваджень, а в результаті прямої домовленості між стягувачем та боржником щодо мирного врегулювання питання заборгованості, що підтверджено довідкою № ДФ2510/1 від 25.10.2024.
14. Ухвалою Суду від 02.05.2025 відкрито касаційне провадження № К/990/13648/25 за цією скаргою.
15. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу у якому просить залишити її без задоволення та наводить доводи про те, що Законом № 1404-VIII прямо передбачено, що виконавчий збір не стягується лише у тому випадку, коли рішення суду боржником виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. У випадку, коли державним виконавцем було відкрито виконавче провадження за виконавчим документом, вимоги якого станом на час відкриття виконавчого провадження не виконані, та в подальшому закінчено виконавче провадження, нормами законодавства, чинними станом на час прийняття оскаржуваних постанов, прямо передбачено обов`язок державного виконавця стягнути з боржника виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.
16. Ухвалою Суду від 02.06.2026 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статей 340 та 345 КАС України.
Оцінка Верховним Судом висновків судів попередніх інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
17. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
18. Надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню у межах доводів касаційної скарги за правилами статті 341 КАС України, Суд виходить із такого.
19. Спеціальним законом, який визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що, відповідно до закону, підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, до 05.10.2016 був Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).
20. За встановлених обставин цієї справи виконавчі провадження були розпочаті на підставі Закону № 606-ХІV, який був чинний на момент винесення постанов про відкриття виконавчого провадження (22.08.2016 та 26.08.2016).
21. Водночас Закон № 606-XIV втратив чинність 05.10.2016 у зв`язку з набранням чинності Законом № 1404-VIII.
22. Пунктом 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.
23. Відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
24. Зміст розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII вказує, що положення попереднього Закону № 606-XIV застосовуються не щодо всього виконавчого провадження, а лише щодо тих виконавчих дій, які в межах виконавчого провадження були розпочаті в період дії цього Закону, а тому підлягають і завершенню в порядку Закону № 606-XIV. Водночас кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, у тому числі, шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена відповідно до того закону, в період дії якого вона розпочата.
25. Верховний Суд звертає увагу, що положення частини третьої статті 28 Закону № 606-XIV (у редакції, станом на 22.08.2016 та 26.08.2016) передбачають, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.
26. При цьому згідно з пунктом 4.16.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 N 74/5 та була чинна під час дії Закону № 606-XIV, постанова про стягнення виконавчого збору, зокрема, виноситься після завершення добровільного строку та встановлення, що рішення боржником у добровільному порядку не виконано.
27. Щодо строку винесення постанови про стягнення виконавчого збору Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в листі від 07.09.2006 № 25-2/256/17 роз`яснив, що державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору після пересвідчення в отриманні боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження та здійснення ним дій, спрямованих на добровільне виконання рішення та закінчення добровільного строку виконання рішення, але до початку здійснення примусового заходу, зокрема звернення стягнення на кошти боржника.
28. Повертаючись до обставин цієї справи, судами попередніх інстанцій не встановлено, а з матеріалів справи не вбачається, що державний виконавець приймав постанови про стягнення виконавчого збору під час дії Закону № 606-XIV.
29. Натомість такі постанови були прийняті державними виконавцями 10.12.2024 та 11.12.2024 на підставі частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII, відповідно до змісту якої в разі закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої зокрема пунктом 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
30. Суд вважає, що прийняття постанови про стягнення виконавчого збору за Законом № 1404-VIII, а не за Законом № 606-XIV, жодним чином не вплинуло на права позивачки та не погіршило її становища.
31. З огляду на викладене доводи позивачки щодо необхідності застосування частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке.
32. Частиною другою статті 27 Закону № 1404-VІІІ у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
33. Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
34. З аналізу наведених норм Закону № 1404-VІІІ (у редакції, що діяла до 28.08.2018) можна дійти висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
35. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 № 2475-VIII (далі - Закон 2475-VIII), який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону № 1404-VІІІ, у частині другій якої слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».
36. Отже, на момент прийняття спірних постанов про стягнення виконавчого збору у виконавчих провадженнях № 52005660, № 52011665, № 52011891 (10.12.2024 та 11.12.2024) діяла редакція частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII зі змінами, внесеними Законом № 2475-VIII, яка передбачала, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
37. Відтак розмір виконавчого збору законодавчо поставлений у залежність від суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від суми, яка є фактично стягнутою в межах виконавчого провадження.
38. Висновки аналогічного змісту щодо застосування частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) викладено в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 420/1373/19, від 20.11.2019 у справі № 480/1558/19 та від 10.04.2024 у справі № 380/5266/23, згідно з якими фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.
39. Отож Суд вважає, що визначення державними виконавцями виконавчого збору з суми, що підлягала до примусового стягнення, є законним і таким, що узгоджується з положеннями норм Закону № 1404-VIII, у редакції, чинній на дату винесення оскаржуваних постанов.
40. Доводи касаційної скарги стосовно того, що положення частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції Закону № 2475-VIII, погіршили становище позивачки у порівнянні з нормами частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався, як 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а не від фактично стягнутої суми, Верховний Суд відхиляє з огляду на те, що аналогічне правове регулювання, передбачено частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції Закону № 2475-VIII, діяло і станом на час відкриття виконавчих проваджень № 52005660, № 52011665, № 52011891 (22.08.2016 та 26.08.2016).
41. Так, відповідно до вимог статті 28 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній станом на момент відкриття виконавчих проваджень) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
42. Таким чином, Закон № 606-XIV (у редакції, чинній на момент відкриття виконавчих проваджень), так само як і Закон № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII), не ставлять можливість застосування відповідальності у вигляді стягнення виконавчого збору в залежність від фактичного вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду або іншого виконавчого документу.
43. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції правомірно відхилив доводи позивачки про те, що виконавчий збір може бути стягнено лише за умов фактичного виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення.
44. Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеним у постановах від 28.04.2020 у справі № 520/9144/18, від 26.06.2020 у справі № 360/3324/19, від 11.08.2021 у справі № 640/23271/21, від 27.07.2023 у справі № 500/3394/22, від 10.04.2024 у справі № 380/5266/23.
45. Водночас покликання скаржниці на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 20.05.2021 у справі № 640/32814/20, від 12.08.2020 у справі № 1340/5053/18, від 28.10.2020 у справі № 400/878/20, від 21.01.2021 у справі № 640/3430/19, від 22.01.2021 у справі №400/4023/19, від 28.01.2021 у справі № 420/769/19, від 08.07.2021 у справі № 480/5242/19, від 13.04.2023 у справі № 160/695/22 та від 06.04.2023 у справі № 640/20994/21 Суд вважає безпідставними, оскільки підставою задоволення позову в цих справах була необхідність застосування до спірних правовідносин приписів статті 58 Конституції України та частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, позаяк у процесі виконання судового рішення становище боржника було погіршеним у зв`язку з прийняттям змін до вказаної статті.
46. Натомість у цій справі обставини стягнення з позивачки виконавчого збору не змінювалися та визначали лише, що стягнення виконавчого збору обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню.
47. Отже, Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивачки про те, що частина друга статті 27 Закону № 1404-VIII (у редакції Закону № 2475-VIII) збільшила її відповідальність та погіршила становище, оскільки як на час відкриття виконавчих проваджень (22.08.2016, 26.08.2016), так і на час винесення постанов про стягнення виконавчого збору (10.12.2024, 11.12.2024) відповідальність позивачки як боржника була однаковою, зокрема база обрахунку виконавчого збору в обох випадках становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.
48. З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваного у цій справі судового рішення.
49. З цих же підстав Суд відхиляє доводи скаржниці про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 27 Закону № 1404-VIII до редакції, яка була чинна до 28.08.2018 (до змін, внесених Законом № 2475-VIII від 03.07.2018) та пункту 5 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII та статті 61 Конституції України.
50. Відтак суд апеляційної інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив законне рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
51. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.
52. Перевіривши законність й обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд доходить висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з дотриманням норм процесуального й матеріального права.
53. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Чумак Роман Васильович, залишити без задоволення.
2. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді | Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов