Справа №303/7883/26
2о/303/268/26
ряд. стат. звіту - 14

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року     м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі головуючого-судді    Мирошниченко Ю. М.
при секретарі      Легеза Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мукачево цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 . 
Заяву мотивує тим, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження. Після укладення шлюбу заявниця змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 – помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Новодружеськ. Вказаний факт підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть виданим «Луганським республиканским бюро судебно-медецинской експертиз» ЛНР. Россия. Брат заявниці помер, його труп виявлено за місцем проживання, сусіди займались похованням та повідомили заявниці про смерть брата, крім того скерували заявниці фотознімок місцяпоховання брата (фотознімок додається), інші документи відсутні. Отримати свідоцтво про смерть свого брата заявниця не в змозі, оскільки він помер на території, яка на даний час є окупованою. Для отримання свідоцтва про смерть брата заявниця звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіо?нального управління Міністерства юстиції, але в усному порядку їй було відмовлено у державній реєстрації смерті, оскільки вона для підтвердження факту смерті надала документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які не є підставою для державної реєстрації смерті та рекомендовано звернутися до суду.
Для заявниці встановлення такого факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту смерті брата є необхідним для отримання свідоцтва про смерть саме державним органом України. 
Вивчивши заяву та оцінивши всі наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.
Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 09.04.1980 року.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 16.06.1977 року батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Відповідно до повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 11.08.2022 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 був зареєстрований 26.08.2005 року у Орджонікідзевскому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №414, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_5 .
Також до заяви додано медичне свідоцтво про смерті, видане так званою ЛНР, про смерть ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий Лисичанським ГОУМВС України в Луганській області 11.04.1997 року. 
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Згідно ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Оскільки м.Новодружеськ, є окупованою територію, на ній фактично діє юрисдикція та застосовується законодавство Російської Федерації, тому документи про смерть видаються за формою, встановленою Міністерством охорони здоров`я РФ, яка є недопустимою для державної реєстрації на території України.
Медичне свідоцтво про смерть, видане на тимчасово окупованій території, не є підставою для реєстрації смерті на території України.
Статтею 17 ч. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 у м.Новодружеськ, яке на даний час є окупованою територією. Свідоцтво про смерть, видане на окупованій території, не є підставою для реєстрації смерті на території України. 
Статтею 317 ЦПК України передбачено судовий порядок встановлення такого факту.
За наведених обставин, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають повному задоволенню.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України підлягає негайному виконанню.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 263–265, 268, 293, 315, 317, 319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в м.Новодружеськ Луганської області Україна.
Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, місцезнаходження: м. Мукачево, пл. Духновича, буд. 2, код ЄДРОПУ 20455671.
Повний текст рішення складено 08.09.2026 року.

Головуючий          Юрій Мирошниченко