ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2026  м.Дніпро Справа № 908/3200/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Джепи Ю.А., (доповідач), суддів: Соп`яненко О.Ю., Фещенко Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД»
на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.11.2025 у справі № 908/3200/25 (суддя Горохов І.С.), повний текст складено 21.11.2025,
за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго», 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 85
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД», 69096, м. Запоріжжя, вул. Ювілейна, буд. 5
про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

17.10.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Запорізької області від Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» надійшла позовна заява, сформована 16.10.2025, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» про стягнення заборгованості за публічним договором про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» у розмірі 197910,07 грн, з яких: 70 220,54 грн – заборгованість за поставлену електричну енергію, 60 220,10 грн – інфляційні втрати та 67 469,43 грн – 15 % річних.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.11.2025 у справі № 908/3200/25 – позов задоволено повністю.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» заборгованість за поставлену електричну енергію в розмірі 70 220,54 грн, 3% річних у розмірі 67469,43 грн, інфляційні втрати у розмірі 60 220,10 грн.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» судовий збір у розмірі 3028,00 грн. 

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.11.2025 у справі № 908/3200/25, ТОВ «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» звернулося з апеляційною скаргою.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неналежно оцінено наявні у матеріалах справи докази. Зокрема, апелянт посилається на недоведеність позивачем факту постачання електричної енергії відповідачу саме ДПЗД «Укрінтеренерго» у лютому 2019 року, правомірності віднесення відповідача до постачальника «останньої надії», дати такого переходу та відсутності у відповідача іншого електропостачальника у спірний період. При цьому зазначає, що з 01.02.2019 між відповідачем та ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» був укладений договір постачання електричної енергії № 5335, за яким відповідачу виставлялися рахунки за електричну енергію, спожиту у лютому 2019 року, та здійснювалися відповідні оплати. 
У зв`язку з цим апелянт вказує на можливість подвійного нарахування за один і той самий обсяг електричної енергії, а також зазначає про неналежне доказове значення акта № 001859 купівлі-продажу електричної енергії за лютий 2019 року та відсутність у матеріалах справи даних адміністратора комерційного обліку й оператора системи розподілу щодо реєстрації постачальника за відповідним ЕІС-кодом. 
Крім того, апелянт посилається на обставини, встановлені у справі №910/3722/21, щодо наявності нескоригованих розбіжностей в обсягах електричної енергії стосовно ТОВ «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД».
Також апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення 60220,10 грн інфляційних втрат та 67 469,43 грн річних, посилаючись на недоведеність правових підстав для нарахування 15 % річних та відсутність доказів погодження відповідачем відповідної умови комерційної пропозиції.
Апелянт зазначає про суперечності у рішенні суду щодо правової природи та розміру річних, а також вказує, що судом не встановлено строк виконання грошового зобов`язання, дату виникнення прострочення та належним чином не перевірено розрахунок інфляційних втрат і річних. На думку апелянта, наведене свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.
Крім того, апелянт просить прийняти додаткові докази, посилаючись на об`єктивну неможливість їх подання до суду першої інстанції, яка, за його твердженням, була зумовлена безпековою ситуацією у м. Запоріжжі, перебуванням директора товариства за межами України та станом її здоров`я.
З огляду на викладене апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 20.11.2025 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ДПЗД «Укрінтеренерго» відмовити.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ДПЗД «Укрінтеренерго» просить апеляційну скаргу ТОВ «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 20.11.2025 у справі № 908/3200/25 – без змін, з огляду на його законність та обґрунтованість.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги щодо недоведеності факту постачання електричної енергії відповідачу саме ДПЗД «Укрінтеренерго», позивач зазначає, що відповідно до ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» та п. 3.4.4. Правил роздрібного ринку електричної енергії договір постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» є публічним договором приєднання та вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії споживачу у визначених законом випадках, а приєднання споживача до такого договору відбувається за фактом споживання електричної енергії за відсутності іншого електропостачальника.
Факт постачання електричної енергії відповідачу у лютому 2019 року, за твердженням позивача, підтверджується звітом АТ «Запоріжжяобленерго» за лютий 2019 року та актом № 001859 купівлі-продажу електричної енергії за розрахунковий період лютий 2019 року від 28.02.2019, підписаним сторонами, в якому визначено обсяг споживання 22 254 кВт·год на суму 70 220,54 грн.
Щодо посилань відповідача на укладення договору з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» позивач зазначає, що до апеляційної скарги не долучено копії відповідного договору, підписаної уповноваженими представниками сторін, а надана відповідачем довідка, на думку позивача, не підтверджує належного приєднання до умов такого договору. При цьому ДПЗД «Укрінтеренерго» вважає, що здійснення відповідачем оплати на користь ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та виставлення останнім рахунку самі по собі не підтверджують фактичного споживання електричної енергії у лютому 2019 року саме у зазначеного постачальника. 
Позивач наголошує, що обсяги спожитої електричної енергії визначаються на підставі інформації, яку щомісячно надає оператор системи розподілу, та що ДПЗД «Укрінтеренерго» не має доступу до засобів вимірювання і використовує дані ОСР щодо фактичного споживання.
Щодо нарахування 15% річних та інфляційних втрат ДПЗД «Укрінтеренерго» зазначає, що їх розмір передбачений Комерційною пропозицією № 2 від 27.12.2018, яка є додатком до договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії». 
Встановлення договором іншого розміру процентів, ніж передбачені законом 3 % річних, допускається, якщо сторони у договорі не передбачили інший розмір процентів річних, які разом з інфляційними втратами є складовою відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, позивач посилається на нормативне регулювання діяльності постачальника «останньої надії» та зазначає про цільове спрямування коштів, отриманих у вигляді процентів річних та інфляційних втрат.
Також у відзиві позивач посилається на ухвали Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 та 02.03.2026 у справі № 910/3722/21, якими, за його твердженням, звернуто стягнення на грошові кошти ТОВ «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» у сумі 200 938,07 грн згідно з рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.11.2025 у справі № 908/3200/25 та роз`яснено відсутність у ДПЗД «Укрінтеренерго» права на здійснення заходів щодо примусового виконання цього рішення на зазначену суму, натомість таке право надано АТ «Запоріжжяобленерго». Крім того, позивач зазначає про фактичне стягнення з відповідача 70878,77 грн у межах відповідного виконавчого провадження. 

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Як убачається з матеріалів справи та зазначає позивач, між Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго», яке відповідно до ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» виконує функції постачальника «останньої надії», та ТОВ «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» виникли правовідносини з постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» на умовах публічного договору постачання електричної енергії та відповідної комерційної пропозиції. 
Оператором системи розподілу на відповідній території є Акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго». 
За даними ОСР, відповідача було віднесено до категорії споживачів, постачання електричної енергії яким здійснює постачальник «останньої надії», з 01.01.2019, що підтверджується листом АТ «Запоріжжяобленерго» від 30.01.2019 № 007-52/1362 та відповідним переліком споживачів. При цьому, відповідно до ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» та пунктів 3.4.4., 6.2.4., 6.2.6. ПРРЕЕ, договір з постачальником «останньої надії» є публічним договором приєднання та вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії споживачу, у разі якщо останній не обрав іншого електропостачальника. 
На виконання вимог законодавства ДПЗД «Укрінтеренерго» оприлюднило на власному вебсайті Типовий договір, порядок приєднання до його умов, а також комерційні пропозиції. 
За твердженням позивача, факт приєднання відповідача до умов такого договору підтверджується фактичним споживанням ним електричної енергії у відповідному періоді, а також даними комерційного обліку, отриманими від оператора системи розподілу.
Позивач зазначає, що обсяг фактично спожитої відповідачем електричної енергії визначався на підставі інформації, наданої АТ «Запоріжжяобленерго», оскільки саме ОСР здійснює комерційний облік та щомісячно передає постачальнику відповідні дані. 
На підтвердження таких обсягів ДПЗД «Укрінтеренерго» посилається на звіти АТ «Запоріжжяобленерго» за січень та лютий 2019 року, відповідно до яких обсяг споживання відповідача становив 25 608 кВт·год у січні 2019 року та 22 254 кВт·год у лютому 2019 року. 
На підставі зазначених даних позивачем сформовано відповідні рахунки та акти купівлі-продажу електричної енергії. При цьому позивач вказує, що вартість електричної енергії за січень 2019 року відповідачем сплачена у повному обсязі з урахуванням повернення надмірно сплачених коштів, тоді як заборгованість за електричну енергію, спожиту у лютому 2019 року, у розмірі 70 220,54 грн відповідачем не погашена. 
Зокрема, Акт № 001859 купівлі-продажу електроенергії за розрахунковий період лютий 2019 року від 28.02.2019, яким визначено обсяг споживання 22 254 кВт·год на суму 70 220,54 грн з ПДВ, підписаний сторонами.
Крім того, на запит ДПЗД «Укрінтеренерго» від 22.07.2025 АТ «Запоріжжяобленерго» листом від 05.08.2025 № 007.2-66/4562 підтвердило зазначені обсяги споживання електричної енергії відповідачем у січні та лютому 2019 року.
Посилаючись на умови договору та положення статей 57, 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», позивач зазначає, що на споживача покладено обов`язок своєчасно та в повному обсязі оплачувати спожиту електричну енергію, тоді як постачальник має право на своєчасне та повне отримання коштів за поставлену електричну енергію. 
Відповідно до п. 2.1 Договору споживач зобов`язаний оплачувати вартість спожитої електричної енергії та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору, а згідно з п. 5.8. Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Визначення обсягів споживання здійснюється на підставі даних адміністратора комерційного обліку, які надаються оператором системи розподілу.
Таким чином, позивач вважає підтвердженими як факт постачання електричної енергії відповідачу у спірному періоді, так і її обсяг та вартість, а невиконання відповідачем обов`язку з оплати електричної енергії за лютий 2019 року свідчить про наявність заборгованості.
Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до умов Договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» та положень цивільного законодавства споживач зобов`язаний належним чином виконувати грошове зобов`язання та нести передбачену законом і договором відповідальність за його прострочення. 
У зв`язку з несвоєчасною оплатою спожитої електричної енергії ДПЗД «Укрінтеренерго» нараховано передбачені договором та ст. 625 ЦК України проценти річних і інфляційні втрати. 
Позивач зазначає, що комерційною пропозицією №2 від 27.12.2018 передбачено збільшений розмір процентів річних – 15 %, що відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка допускає встановлення договором іншого розміру процентів. При цьому інфляційні втрати та проценти річних, за доводами позивача, мають компенсаційний характер та є складовими відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. 
Враховуючи наведене, ДПЗД «Укрінтеренерго» вважає правомірними заявлені до стягнення суми основної заборгованості, процентів річних та інфляційних втрат, а також такими, що відповідають умовам договору та вимогам чинного законодавства.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та надані сторонами докази, відхиляє доводи апелянта з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є стягнення з ТОВ «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» на користь ДПЗД «Укрінтеренерго» заборгованості за електричну енергію, поставлену постачальником «останньої надії» у лютому 2019 року, а також нарахованих на суму основного боргу 15 % річних та інфляційних втрат.
Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції, апелянт посилається, зокрема, на недоведеність факту постачання електричної енергії ДПЗД «Укрінтеренерго» у спірному періоді, правомірності віднесення відповідача до споживачів, постачання яким здійснює постачальник «останньої надії», дати такого переходу, а також на наявність у відповідача у лютому 2019 року договірних відносин з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання».
Надаючи оцінку зазначеним доводам, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» здійснює постачання електричної енергії споживачам у разі: 
1) банкрутства, ліквідації попереднього електропостачальника;
2) завершення строку дії ліцензії, зупинення або припинення дії ліцензії з постачання електричної енергії споживачам попереднього електропостачальника;
3) невиконання або неналежного виконання електропостачальником правил ринку, правил ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку, що унеможливило постачання електричної енергії споживачам;
4) необрання споживачем електропостачальника, зокрема після розірвання договору з попереднім електропостачальником;
5) в інших випадках, передбачених правилами роздрібного ринку.
При цьому ч. 8 ст. 64 зазначеного Закону передбачено, що постачальник «останньої надії» здійснює постачання з моменту припинення постачання електричної енергії попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу.
Пунктом 6.2.4. ПРРЕЕ визначено, що початком постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» є дата припинення постачання електричної енергії споживачу попереднім електропостачальником, яка визначається відповідно до вимог пунктів 6.2.2 та 6.2.3 цієї глави.
З матеріалів справи вбачається, що за інформацією АТ «Запоріжжяобленерго» ТОВ «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» було віднесено до категорії споживачів, постачання електричної енергії яким здійснюється постачальником «останньої надії», з 01.01.2019, що підтверджується листом АТ «Запоріжжяобленерго» від 30.01.2019 № 007-52/1362 та відповідним переліком споживачів, переведених на постачання електричної енергії до ПОН.
Крім того, АТ «Запоріжжяобленерго» на запит позивача листом від 05.08.2025 № 007.2-66/4562 підтвердило обсяги фактичного споживання відповідачем електричної енергії у січні 2019 року в обсязі 25 608 кВт·год та у лютому 2019 року в обсязі 22 254 кВт·год.
Отже, наведені документи у своїй сукупності підтверджують як факт перебування відповідача на постачанні у постачальника «останньої надії», так і фактичний обсяг електричної енергії, спожитої відповідачем у спірному розрахунковому періоді.
Посилання апелянта на укладення ним з 01.02.2019 договору постачання електричної енергії № 5335 з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» саме по собі не спростовує встановлених у справі обставин та не підтверджує припинення постачання електричної енергії ДПЗД «Укрінтеренерго» у лютому 2019 року.
При цьому відповідно до п. 6.2.6. ПРРЕЕ у разі, якщо споживач до моменту його переведення на постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» не обрав електропостачальника або не забезпечив власного споживання шляхом купівлі електричної енергії за двосторонніми договорами та/або на організованих сегментах ринку, адміністратор комерційного обліку в одноденний термін переводить такого споживача на постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» шляхом внесення змін в одноденний строк до реєстрів точок комерційного обліку електропостачальника щодо постачальника «останньої надії» у порядку, визначеному Кодексом комерційного обліку, з одночасним повідомленням операторів системи та постачальника «останньої надії». 
Таким чином, для встановлення факту виникнення між сторонами правовідносин з постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» визначальним є не лише формальне посилання на укладення споживачем договору з іншим електропостачальником, а встановлення факту припинення постачання попереднім електропостачальником, відповідного переходу споживача до постачальника «останньої надії» та фактичного споживання електричної енергії у відповідному періоді.
Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.09.2021 у справі № 910/8958/20, відповідно до якої у разі настання обставин, визначених ч. 1 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії», постачальник «останньої надії» надає послуги з постачання електричної енергії та відповідно до п. 66 ч. 1 ст. 1 цього Закону не має права відмовити споживачу в укладенні договору постачання електричної енергії на обмежений період часу, а факт приєднання до публічного договору постачання електричної енергії від постачальника «останньої надії» відбувається по факту споживання електричної енергії без укладення договору з іншим електропостачальником.
При цьому посилання апелянта на можливість подвійного нарахування за один і той самий обсяг електричної енергії не підтверджене належними та допустимими доказами. Сам по собі факт виставлення ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» рахунків та здійснення відповідачем платежів на його користь не є доказом фактичного постачання цим електропостачальником електричної енергії у спірному періоді та не спростовує даних комерційного обліку, на підставі яких позивачем визначено обсяг електричної енергії, поставленої відповідачу.
Водночас відповідно до п. 4.12 ПРРЕЕ розрахунки між споживачем та електропостачальником здійснюються за даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку. Отже, саме дані комерційного обліку є належною підставою для визначення обсягів спожитої електричної енергії.
У матеріалах справи наявний акт № 001859 купівлі-продажу електричної енергії за розрахунковий період лютий 2019 року від 28.02.2019 на обсяг 22 254 кВт·год на суму 70 220,54 грн з ПДВ, який підписаний сторонами. Зазначений акт, а також рахунок № 000013604567/07/К02/05472 від 13.03.2019 були направлені відповідачу та отримані ним 26.03.2019.
Таким чином, доводи апелянта про неналежність акта як доказу факту постачання електричної енергії є необґрунтованими, оскільки зазначений документ узгоджується з даними оператора системи розподілу щодо фактичного обсягу споживання відповідачем електричної енергії у лютому 2019 року.
Посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи окремих даних адміністратора комерційного обліку та оператора системи розподілу щодо реєстрації постачальника за відповідним ЕІС-кодом також не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки належність відповідача до споживачів постачальника «останньої надії» підтверджена безпосередньо оператором системи розподілу, а обсяг спожитої електричної енергії підтверджений відповідними звітами та листом АТ «Запоріжжяобленерго».
Щодо посилання апелянта на обставини, встановлені у справі №910/3722/21, колегія суддів зазначає, що наведені апелянтом обставини щодо наявності нескоригованих розбіжностей в обсягах електричної енергії не свідчать про відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем саме за спірним періодом та не спростовують конкретних даних щодо обсягу споживання, підтверджених оператором системи розподілу у цій справі.
Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту постачання відповідачу електричної енергії постачальником «останньої надії» у лютому 2019 року в обсязі 22 254 кВт·год та виникнення у відповідача обов`язку оплатити її вартість у розмірі 70 220,54 грн.
Щодо доводів апелянта в частині стягнення інфляційних втрат та процентів річних колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. 
За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а у разі прострочення його виконання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних, якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом.
Комерційною пропозицією № 2 від 27.12.2018, яка є невід`ємною частиною договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», сторони погодили, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання споживач, крім сплати штрафних санкцій та збитків, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 15 % річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання.
Отже, передбачений сторонами розмір процентів річних є іншим розміром процентів, погодженим сторонами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому застосування саме 15 % річних не суперечить положенням зазначеної норми.
При цьому посилання апелянта на непогодження ним відповідної умови комерційної пропозиції спростовується правовою природою договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», який відповідно до ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» є публічним договором приєднання та укладається з початку фактичного постачання електричної енергії споживачу.
ДПЗД «Укрінтеренерго» виконало передбачений законодавством обов`язок щодо оприлюднення Типового договору та відповідної комерційної пропозиції на власному офіційному вебсайті. За таких обставин відсутність окремого підписаного сторонами примірника комерційної пропозиції сама по собі не свідчить про непогодження її умов сторонами та не виключає їх застосування до спірних правовідносин.
Встановивши факт виникнення у відповідача грошового зобов`язання, його розмір та прострочення виконання такого зобов`язання, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст. 625 ЦК України та умови Комерційної пропозиції № 2 щодо нарахування інфляційних втрат і 15 % річних.
Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що інфляційні втрати та проценти річних мають акцесорний, додатковий характер щодо основного грошового зобов`язання та залежать від його існування. За встановленості факту прострочення сплати основного боргу нарахування відповідних сум є правомірним за умови правильності визначення періоду прострочення та розміру заборгованості.
Наданий позивачем розрахунок здійснено виходячи із суми основного боргу 70 220,54 грн та періоду прострочення, починаючи з 03.04.2019. 
Судом першої інстанції та апеляційним судом перевірено наведений розрахунок та встановлено його відповідність вимогам законодавства і умовам договору. Апелянтом, у свою чергу, не наведено конкретного обґрунтованого контррозрахунку, який би спростовував визначені позивачем суми, не зазначено конкретних арифметичних помилок чи неправильності застосування позивачем відповідних індексів інфляції.
Доводи апелянта про невстановлення судом строку виконання грошового зобов`язання та дати виникнення прострочення також не знаходять свого підтвердження. Відповідні строки та порядок оплати визначені договором і Комерційною пропозицією № 2, а матеріалами справи підтверджується отримання відповідачем рахунка та акта за лютий 2019 року 26.03.2019. Отже, визначений позивачем початок періоду прострочення узгоджується з умовами договірних відносин сторін.
Посилання апелянта на неналежну оцінку доказів судом першої інстанції також є необґрунтованими, оскільки відповідно до статей 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86 ГПК України судом було досліджено подані сторонами докази у їх сукупності та надано їм належну правову оцінку.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо клопотання апелянта про прийняття додаткових доказів колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Саме лише посилання на безпекову ситуацію у місті Запоріжжі, перебування директора товариства за межами України та стан здоров`я без наведення належного обґрунтування причинного зв`язку між зазначеними обставинами та неможливістю своєчасного подання конкретних доказів не є достатнім для висновку про наявність передбачених ст. 269 ГПК України виняткових підстав для прийняття таких доказів судом апеляційної інстанції.
При цьому апелянтом не спростовано того, що відповідні докази могли бути подані до суду першої інстанції у встановленому ГПК України порядку, а наведені ним обставини самі по собі не свідчать про об`єктивну неможливість їх подання.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди відповідача з оцінкою судом першої інстанції доказів та встановленими на їх підставі обставинами, однак не спростовують висновків суду про факт постачання електричної енергії ДПЗД «Укрінтеренерго» у лютому 2019 року, обсяг такого постачання, розмір основної заборгованості та наявність у відповідача обов`язку щодо її оплати.
Апеляційний суд враховує право відповідача у випадку безпідставного перерахування коштів на користь АТ «Запоріжжяобленерго» звернутися до цієї особи із вимогою повернення коштів, у тому числі шляхом поданння позову.

6. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортна фірма «Земляни, ЛТД» – залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Запорізької області від 20.11.2025 у справі № 908/3200/25 – залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені ст. ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя Ю.А. Джепа 

Судді: О.Ю. Соп`яненко

Ю.В. Фещенко