ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7359/26 Справа № 185/2128/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Головін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.

Учасники справи:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля»
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2026року, головуючий у суді першої інстанції Головін В.О.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст заявлених вимог
У січні 2026року ОСОБА_1 подав в суд позов проти Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі – ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я в розмірі 1 000 000,00грн.
Існування таких вимог позивач обґрунтовував тим, що він з 24 грудня 2001року по 19 липня 2006року працював на різних посадах у шкідливих підземних умовах праці на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та за час роботи на даному підприємстві отримав професійні захворювання, які обумовлені умовами в яких він працював, що підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання від 24 листопада 2006року.
19 липня 2006року його було звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 18 січня 2007року серії ДНА-02 № 018027 йому первинно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60 %, з яких: 45 % – радикулопатія; 10 % –хронічний бронхіт; 5 % –нейросенсорна приглухуватість.
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 18 січня 2007року серії МСЕ-ДНА-01 № 560525 йому первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності по професійному захворюванню та протипоказана робота в підземних умовах, важкої фізичної праці, пил, шум, несприятливого мікроклімату.
Позивач зазначав, що внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжувалося значною втратою працездатності у відносно молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Та заявник стверджував, що наведені обставини негативно позначилися на його душевному та фізичному станах, самопочуття не поліпшується, та негативні зміни у його житті є незворотними усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань.
Позивач вважав, що відповідач повинен відшкодувати нанесену йому моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я, оскільки саме з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, позивач втратив своє здоров`я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він став особою з інвалідністю, його постійно турбує фізичний біль, погане самопочуття, порушення душевної рівноваги.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2026року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 60 000,00грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з міркувань розумності та об`єктивності, зважаючи на стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, характер професійних захворювань та їх наслідки для здоров`я позивача, істотність вимушених змін в життєвих стосунках та прийнявши до уваги, що з моменту встановлення первинної втрати професійної працездатності до звернення до суду минуло більше 18 років, у зв`язку з чим визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 60 000,00грн, що буде достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не призведе до її збагачення.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
11 травня 2026року  ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» апеляційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2026року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про зміну рішення суду, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, не надав належної оцінки тяжкості завданої позивачу шкоди, оскільки 60 % втрати професійної працездатності свідчать про незворотність втрати здоров`я та неможливість відновлення стану здоров`я до нормального.
Наполягав, що стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди є недостатнім для справедливого відшкодування моральних страждань позивача, а тому вважав, що розмір стягнутої моральної шкоди слід збільшити до розміру, який був заявлений позивачем у позовній заяві.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
13 травня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду витребувано з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу; та 27 травня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 травня 2026року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2026року.
15 червня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 16?? год 15 вересня 2026року.
Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Згідно із записами у трудовій книжці позивач ОСОБА_1 має трудовий стаж в умовах впливу шкідливих факторів, працюючи у відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з 24 грудня 2001року по 19 липня 2006року.
19 липня 2006року ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.
За час роботи на підприємстві відповідача позивач отримав хронічне професійне захворювання, що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 24 листопада 2006 року, затвердженого головним державним санітарним лікарем м. Першотравенська Чабан О.А., з якого вбачається, що комісія провела розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання у позивача та встановила діагноз: 1) радикулопатія шийна і поперекова-крижова на фоні полісегментарної дископатії, з вираженими 3 ст. статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), деф. артрозу ліктьових і колінних суглобів ПФ першого-другого ступеня та трофічними порушеннями на кистях; 2) нейросенсорна приглухуватість першого ступеня ( легким зниженням слуху); 3) хронічний бронхіт. ЛН першого ст.
Пунктом 16 вказаного акту встановлено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту. В результаті тривалої роботи, пов`язаною з важкою працею, несприятливим мікрокліматом, вимушеною робочою позою, в умовах високої запиленості рудничного повітря, в підземних виробках шахт.
Згідно пункту 17 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: запиленість повітря робочої зони (концентрація пилу), у тому числі вміст вільного двоокису кремнію: максимальний 952,56 мг/м3 (SiO2 10,14) при ГДР 2 мг/м3, 67 % за зміну. Підвищені та знижені температури, температура поверхні устаткування, матеріалів, повітря робочої зони: фактична температура повітря -20°С, допустима температура – 17-23°С. Рівень шуму: 94 дБА при ГДР 80 дБА, 56 % за зміну. Рівень вологості та рухомості повітря: вологість 96 % при нормативному значенні 75 %, швидкість руху повітря 0,5 м/с при нормативному значенні 0,25-2,0 м/с. Рівень іонізуючого випромінювання: 12 мР/год. Рівень фізичного перевантаження: підіймання вантажу вагою до 50 кг, 67 % за зміну, сумарна вага 1500 кг, вимушена робоча поза стоячи до 83 % за зміну.
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 18 січня 2007року серії ДНА-02 № 018027  ОСОБА_1 первинно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60 %, з яких: 45 % – радикулопатія; 10 % –хронічний бронхіт; 5 % –нейросенсорна приглухуватість.
Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 18 січня 2007року серії МСЕ-ДНА-01 № 560525  ОСОБА_1 первинно безстроково встановлено третю групу інвалідності по професійному захворюванню та протипоказана робота в підземних умовах, важкої фізичної праці, пил, шум, несприятливого мікроклімату
Право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня первинного встановлення йому висновком МСЕК стійкої втрати працездатності.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування, враховуючи істотність вимушених змін у житті, яких зазнав позивач через втрату здоров`я, прийнявши до уваги втрату професійної працездатності на рівні 60 % та визнання позивача інвалідом третьої групи зауважив, що з моменту встановлення позивачу первинної втрати професійної працездатності до звернення до суду минуло більше 18 років, з чого виснував, що Товариство має відшкодувати моральну шкоду в розмірі 60 000,00грн.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, так як судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Згідно зі статтею 3 Конституцією України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
У рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Суд першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого відчуває моральні страждання.
У пункті 16 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 24 листопада 2006року зазначено обставини виникнення захворювання, якими є недосконалість технології, механізмів, робочого інструменту. В результаті тривалої роботи, пов`язаною з важкою працею, несприятливим мікрокліматом, вимушеною робочою позою, в умовах високої запиленості рудничного повітря, в підземних виробках шахт.
Згідно з пунктом 17 акту розслідування, причинами виникнення хронічного професійного захворювання є важкість праці, перевищення гранично допустимих норм рівня шуму та фізичного навантаження, запиленість повітря робочої зони.
Тож, факт настання причинно-наслідкового зв`язку із настанням хвороби пов`язану із виробництвом, позивачем було доведено наявними в матеріалах справи доказами.
Зазначений вище висновок суду першої інстанції щодо доведеності завдання позивачу моральної шкоди, є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України в пункті 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995року № 4 (з подальшими змінами та доповненнями).
Проте, апеляційний суд не може у повному обсязі погодитися із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено без достатнього урахування роз`яснень, наведених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995року (з подальшими змінами), яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Суд апеляційної інстанції вважає визначений судом розмір компенсації моральної шкоди заниженим.
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007року).
При визначені розміру компенсації позивачу  ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої втратою здоров`я внаслідок професійних захворювань, судом не враховано ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретні обставини у справі, і наслідки, що наступили, зокрема, безстрокове встановлення ступеня втрати професійної працездатності та третьої групи інвалідності при первинному огляді у січні 2007року, що свідчить про незворотність втрати здоров`я та неможливість відновлення стану здоров`я позивача до нормального.
Професійне захворювання позивача виникло, зокрема, під час його перебування у трудових відносинах з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, чого в цьому випадку роботодавцем зроблено не було, що потягло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдає йому моральних страждань.
Заразом, тривале незвернення позивача до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди після первинного встановлення висновком МСЕК стійкої втрати працездатності не свідчить про відсутність такої шкоди чи зменшення негативних наслідків цієї шкоди, не позбавляє позивача права на відшкодування моральної шкоди та може впливати на розмір відшкодування моральної шкоди при її визначенні судом.
Навпаки, встановлення позивачу висновком МСЕК первинно безстроково 60 % втрати професійної працездатності свідчить про те, що наслідки роботи позивача на підприємстві відповідача в шкідливих умовах є незворотними для здоров`я позивача.
Суд апеляційної інстанції, беручи до уваги конкретні обставини у справі, тяжкість наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотність таких наслідків, розмір втрати працездатності, постійний характер страждань позивача, який відчуває постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності 60 % безстроково та встановленої третьої групи інвалідності, дійшов висновку, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 60 000,00грн є заниженим, таким що не відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням через втрату здоров`я.
Враховуючи стан здоров`я, ступінь, тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані з перенесенням позивачем фізичного болю, необхідністю вжиття додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку зі ушкодженням здоров`я, втратою працездатності та встановлення третьої групи інвалідності безстроково, а також з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для збільшення розміру стягнутої моральної шкоди з 60 000,00грн до 120 000,00грн.
Визначений розмір не призведе до збагачення позивача та не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище.
Отже, за наведених умов, доводи апеляційної скарги позивача про занижений розмір моральної шкоди суд апеляційної інстанції вважає такими, що частково заслуговують на увагу.
Щодо оподаткування суми матеріальної компенсації моральних страждань позивача внаслідок ушкодження здоров`я колегія суддів враховує, що за висновком Верховного Суду, який викладено у постанові від 21 травня 2025року у справі № 235/3143/24, у ЦК України, як основному регуляторі цивільних відносин, визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди не пов`язується з вирішенням питання про розмір податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Очевидно, що для контролю сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів в публічному праві існують відповідні механізми, які зовсім не пов`язані із визначенням розміру грошової компенсації моральної шкоди.
Для цивільних відносин властиві такі критерії, завдяки яким відносини є цивільними: юридична рівність, вільне волевиявлення, майнова самостійність їх учасників. Натомість публічні відносини мають інші, повністю протилежні характеристики. Законодавець не передбачив у статті 1 ЦК України можливості застосування до регулювання цивільних відносин норм публічних законів.
Цивільний суд за позовом про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України вирішує цивільний спір, а не визначає, розмір та порядок сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів. Правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин, а тому суд при вирішенні позову про стягнення грошової компенсації моральної шкоди відповідно до статті 23 ЦК України не вирішує питання про податки, збори чи інші обов`язкові платежі. З урахуванням викладеного необґрунтованим є вирішення судами питань щодо податків, зборів чи інших обов`язкових платежів та визначення в резолютивній частині рішення порядку його виконання про стягнення цих сум «без утримання податків та інших обов`язкових платежів».
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що деталізація в рішенні суду у даній справі питання, пов`язаного з оподаткуванням суми матеріальної компенсації моральних страждань позивача є зайвою, а тому вимоги апеляційної скарги в цій частині колегією суддів відхиляються та задоволенню не підлягають.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2026рокув частині визначеного до стягнення розміру моральної шкоди підлягає зміні, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь  ОСОБА_1 з 60 000,00грн до 120 000,00грн. У решті рішення суду слід залишити без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, визначив до стягнення суму судового збору, що відповідає мінімальному розміру, встановленого частиною другою статті 4 Закону України «Про судовий збір» для позовних вимог майнового характеру – 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у 2026році, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Задовольнити частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2026рокув частині визначеного до стягнення розміру моральної шкоди – змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь  ОСОБА_1 з 60 000,00грн до 120 000,00грн.
У решті рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2026рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026року.

Судді: