Справа № 201/7372/26
Провадження № 2/201/4780/2026

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 липня 2026 року       Соборний районний суд 
міста Дніпра 
у складі головуючого судді Федоріщева С.С.,
при секретарі судового засідання Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, встановлення факту припинення фактичних сімейних відносин осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком та стягнення аліментів на утримання дитини, —

ВСТАНОВИВ:

 
19 травня 2026 року до Соборного районного суду міста Дніпра звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , та з у рахуванням уточнень, просив стягнути з неї на свою користь заборгованість за Договором щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та участі матері в утриманні дитини від 01 березня 2025 року у розмірі 64 000 грн; встановити факт припинення фактичних сімейних відносин між ними, як особами, що проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, з 01 березня 2025 року; залишити малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом із батьком; стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно.
В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач зазначив, що він та відповідачка у зареєстрованому шлюбі між собою не перебували, однак фактично проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, спільні сімейні відносини, взаємні права та обов`язки, характерні для сімейного союзу, а також є батьками малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт походження дитини від сторін підтверджується свідоцтвом про народження, згідно з яким батьком дитини є ОСОБА_1 , а матір`ю — ОСОБА_2 . Актовий запис про народження дитини № 331 від 13 квітня 2022 року складений Шевченківським відділом актів реєстрації цивільного стану. Після певного періоду спільного життя фактичні сімейні відносини між сторонами почали погіршуватися, сторони втратили спільність сімейного життя, спільний побут та єдине бачення щодо подальшого виховання, утримання та повсякденного забезпечення дитини. Надалі фактичні сімейні відносини між сторонами припинилися остаточно. Сторони перестали проживати однією сім`єю, спільного господарства не ведуть, спільного побуту не мають, спільного сімейного бюджету не формують, спільних рішень щодо подальшого сімейного життя не приймають, а відповідачка почала проживати окремо від позивача та дитини. Після припинення фактичних сімейних відносин малолітня дитина — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , — залишилася фактично проживати разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначив, що саме він з цього часу забезпечує дитині постійне місце проживання, побут, харчування, одяг, взуття, засоби гігієни, медичний супровід, догляд, розвиток, дозвілля, безпеку, режим дня та емоційну підтримку.
01 березня 2025 року між сторонами був підписаний письмовий Договір щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та участі матері в утриманні дитини. 
Зі змісту зазначеного договору вбачається, що сторони зафіксували фактичний порядок, який склався між ними після припинення спільного проживання: батьки проживають окремо, дитина проживає разом із батьком, батько здійснює її щоденне виховання, догляд, побутове забезпечення та фактичне утримання, а мати, проживаючи окремо, повинна брати участь у матеріальному утриманні дитини. За умовами договору відповідачка, як мати дитини, зобов`язалася щомісячно сплачувати батькові кошти на утримання малолітньої дитини у розмірі 8 000 грн щомісячно, не пізніше 10 числа кожного календарного місяця.
Позивач зазначив, що певний час після укладення договору відповідачка визнавала свої обов`язки та частково виконувала домовленість сторін, однак у подальшому припинила сплачувати кошти на утримання дитини, почала ухилятися від належної участі в матеріальному забезпеченні дитини та фактично переклала весь тягар утримання дитини на батька. Станом на дату звернення до суду, за твердженням позивача, заборгованість відповідачки за договором становить 64 000 грн, що складається з 8 місяців несплати по 8 000 грн щомісячно. Разом із тим позивач у своїй уточненій позовній заяві також зазначив, що незалежно від правових наслідків договору, обов`язок матері утримувати дитину виникає безпосередньо із закону та факту материнства, а тому з огляду на проживання дитини разом із батьком існує необхідність стягнення з відповідачки аліментів на майбутній період.
Ухвалою судді Соборного районного суду міста Дніпра від 25 травня 2026 року позовну заяву було залишено без руху. У встановлений судом строк позивачем недоліки позовної заяви були усунуті.
Ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 27 травня 2026 року відкрито провадження у справі.
07 липня 2026 року позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. У цій заяві позивач зазначив, що після припинення фактичних сімейних відносин між ним та відповідачкою малолітня дитина фактично постійно проживає разом із ним, батьком, за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач наполягав, що саме він щоденно та самостійно забезпечує дитині житло, побут, харчування, одяг, взуття, засоби гігієни, медичний супровід, лікування у разі необхідності, догляд, розвиток, прогулянки, дозвілля, безпеку, режим дня, емоційну підтримку та всі інші повсякденні потреби. Також позивач послався на Акт про фактичне проживання дитини з батьком та інші письмові докази.
Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та письмову позицію щодо уточнених позовних вимог. У заяві відповідачка підтвердила, що після припинення фактичних сімейних відносин між нею та ОСОБА_1 малолітня дитина — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , — фактично проживає разом із батьком. Також відповідачка підтвердила, що саме батько дитини тривалий час здійснює основний щоденний обсяг її виховання, догляду, побутового забезпечення та фактичного утримання. Водночас відповідачка заперечила проти стягнення з неї заборгованості за договором у розмірі 64 000 грн, посилаючись на те, що Договір щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та участі матері в утриманні дитини від 01 березня 2025 року не був нотаріально посвідчений, хоча за своїм змістом регулює питання здійснення батьківських прав, місця проживання дитини та сплати коштів на її утримання. Відповідачка вважає, що такий договір не може бути самостійною правовою підставою для стягнення з неї договірної заборгованості, оскільки він не відповідає вимогам закону щодо обов`язкової нотаріальної форми та не породжує самостійних договірних наслідків у вигляді заборгованості, яка може бути стягнута як борг за договором. Також відповідачка заперечила проти стягнення з неї аліментів у заявленому позивачем розмірі 8 000 грн щомісячно, посилаючись на те, що питання про розмір аліментів не може вирішуватися автоматично на підставі умов ненотаріально посвідченого договору, а має визначатися судом з урахуванням реального матеріального становища сторін, стану здоров`я, доходів, витрат, потреб дитини та інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісна позовна заява та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , у зареєстрованому шлюбі між собою не перебували, однак фактично проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, мали спільний побут та спільні сімейні відносини.
Сторони є батьками малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт походження дитини від сторін підтверджується свідоцтвом про народження, відповідно до якого батьком дитини є ОСОБА_1 , а матір`ю — ОСОБА_2 .
На підтвердження обставин фактичного проживання дитини разом із батьком, самостійного виховання та утримання дитини батьком позивачем подано Акт про фактичне проживання дитини разом із батьком, самостійне виховання та утримання дитини батьком від 15 травня 2026 року, а також письмові пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Надаючи оцінку доводам сторін та аналізуючи надані доказищодо позовної вимоги про встановлення факту припинення фактичних сімейних, суд виходить з того, що сторони у зареєстрованому шлюбі між собою не перебували, однак фактично проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, спільні сімейні відносини та є батьками малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом із тим із 01.03.2025 фактичні сімейні відносини між сторонами були припинені. Сторони перестали проживати однією сім`єю, спільного господарства не ведуть, спільного побуту не мають, спільного сімейного бюджету не формують, спільних рішень щодо подальшого сімейного життя не приймають, а відповідачка почала проживати окремо від позивача та дитини. Саме дата 01.03.2025 є обґрунтованою межею припинення фактичних сімейних відносин сторін, оскільки цього дня між сторонами було укладено письмовий Договір щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та участі матері в утриманні дитини, яким сторони письмово зафіксували вже відокремлені фактичні правовідносини: окреме проживання батьків, проживання малолітньої дитини разом із батьком, здійснення батьком основного щоденного догляду, виховання та фактичного утримання дитини, а також необхідність окремої матеріальної участі матері в утриманні дитини.
Суд враховує, що правова оцінка зазначеного договору як такого, що не був нотаріально посвідчений, має значення для вирішення питання про можливість стягнення заборгованості саме як договірного боргу, однак сама по собі не позбавляє цей письмовий документ доказового значення. Незалежно від висновку суду щодо нікчемності договору в частині тих домовленостей, для яких законом передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення, цей документ підтверджує фактичні обставини, які існували між сторонами на момент його підписання: припинення спільного проживання, окреме проживання сторін, фактичне проживання дитини з батьком та визнання матір`ю такого фактичного порядку.
Факт припинення фактичних сімейних відносин з 01 березня 2025 року також підтверджується Актом про фактичне проживання дитини разом із батьком, письмовими поясненнями свідків, письмовими заявами сторін та відсутністю заперечень відповідачки щодо самого факту припинення спільного проживання сторін і фактичного проживання дитини разом із батьком.
Як зазначає позивач, встановлення цього факту необхідне йому не як абстрактна констатація минулих відносин, а для правової визначеності в особистих, сімейних та можливих майнових правовідносинах сторін після припинення їхнього спільного проживання. Оскільки сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак раніше проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визначення моменту припинення таких відносин має юридичне значення для встановлення меж прав та обов`язків сторін після 01 березня 2025 року.
Крім того, встановлення факту припинення проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу має значення для запобігання можливим майбутнім спорам щодо правового режиму майна, яке може бути набуте кожною зі сторін після 01 березня 2025 року. Позивач обґрунтовано зазначає, що після фактичного припинення сімейних відносин сторони ведуть окреме життя, не формують спільного бюджету, не здійснюють спільних придбань та не мають спільного сімейного господарства, а тому майно, яке може бути набуте ним після цієї дати, не повинно безпідставно пов`язуватися з режимом спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
За змістом статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, може належати їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України.
Отже, факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також факт припинення такого проживання можуть мати юридичне значення для виникнення, зміни або припинення особистих, сімейних і майнових прав сторін.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 сформульовано правовий висновок про те, що перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені у судовому порядку відповідно до статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Аналіз наведених норм свідчить, що чинне цивільне процесуальне законодавство допускає встановлення у судовому порядку фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У цій справі вимога про встановлення факту припинення фактичних сімейних відносин не є відірваною від предмета спору. Вона безпосередньо пов`язана з вимогами про підтвердження фактичного проживання дитини разом із батьком, залишення дитини проживати з батьком, стягнення аліментів та оцінку правових наслідків договору між батьками, оскільки саме після припинення фактичного сімейного проживання сторін дитина залишилася проживати з батьком, а мати почала проживати окремо та повинна брати участь у матеріальному утриманні дитини.
Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, письмовий договір від 01 березня 2025 року, акт про фактичне проживання дитини з батьком, письмові пояснення свідків, заяви сторін та відсутність заперечень відповідачки щодо припинення спільного проживання і проживання дитини з батьком, суд доходить висновку, що позовна вимога про встановлення факту припинення фактичних сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 березня 2025 року підлягає задоволенню, оскільки від цього факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих, сімейних та можливих майнових прав сторін після припинення їхнього спільного проживання.
Щодо вимоги про залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком суд виходить із такого.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За статтею 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток.
Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично постійно проживає разом із батьком — ОСОБА_1 — за адресою: АДРЕСА_1 .
Цей факт підтверджується договором від 01 березня 2025 року, Актом про фактичне проживання дитини разом із батьком, самостійне виховання та утримання дитини батьком від 15 травня 2026 року, письмовими поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також заявою відповідачки, яка підтвердила факт проживання дитини разом із батьком.
Із Акта від 15 травня 2026 року вбачається, що дитина фактично постійно проживає разом із батьком, за місцем проживання має належні житлово-побутові умови, місце для сну, речі відповідно до віку, одяг, взуття, іграшки, засоби гігієни, умови для відпочинку, розвитку та нормального повсякденного життя.
В акті також зазначено, що саме батько щоденно забезпечує дитині житло, побут, харчування, одяг, взуття, засоби гігієни, медичний догляд, лікування у разі необхідності, розвиток, прогулянки, дозвілля, емоційну підтримку, безпеку та належний режим дня.
Свідок ОСОБА_4 у письмових поясненнях підтвердила, що малолітня дитина ОСОБА_3 фактично постійно проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Свідок зазначила, що саме ОСОБА_1 здійснює основний та постійний догляд за дитиною, щоденно забезпечує її харчуванням, одягом, взуттям, засобами гігієни, необхідними речами відповідно до її віку, організовує її побут, прогулянки, розвиток, відпочинок, режим дня та безпечні умови проживання.
Також свідок підтвердила, що дитина має охайний зовнішній вигляд, доглянута, забезпечена всім необхідним, перебуває у звичному для себе середовищі, а мати дитини проживає окремо та не здійснює щоденного догляду за дитиною у тому обсязі, який фактично забезпечує батько.
Свідок ОСОБА_5 у письмових поясненнях підтвердив, що дитина фактично постійно проживає разом із батьком, має стабільні умови проживання, необхідні речі для повсякденного життя, іграшки, засоби догляду, одяг та інші предмети, необхідні для нормального розвитку малолітньої дитини.
Свідок зазначив, що саме батько фактично здійснює щоденне виховання, догляд та утримання дитини, забезпечує її харчуванням, одягом, взуттям, засобами гігієни, необхідними речами відповідно до віку, організовує її побут, прогулянки, відпочинок, розвиток, належний режим дня та безпечне середовище.
Обидва свідки підтвердили, що ними був підписаний акт про фактичне проживання дитини разом із батьком, самостійне виховання та утримання дитини батьком від 15 травня 2026 року, а обставини, зазначені в акті, відповідають їхнім особистим спостереженням.
Суд бере до уваги, що відповідачка у своїй письмовій заяві не заперечила факту проживання дитини з батьком та прямо підтвердила, що саме батько дитини тривалий час здійснює основний щоденний обсяг її виховання, догляду, побутового забезпечення та фактичного утримання.
Самостійної вимоги про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, передачу дитини їй або зміну фактичного порядку проживання дитини відповідачка у цій справі не заявила.
Отже, між сторонами відсутній реальний спір щодо того, з ким на момент розгляду справи фактично проживає дитина.
Заявлена позивачем вимога про залишення дитини проживати разом із батьком не спрямована на відібрання дитини у матері або зміну фактичного місця проживання дитини. Навпаки, така вимога спрямована на судове підтвердження вже сформованого фактичного порядку життя дитини, за якого дитина постійно проживає разом із батьком та перебуває на його самостійному щоденному вихованні й утриманні.
Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, провадження № 61-14859св19, зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з відповідною сімейною вимогою. Лише за наявності такого спору між батьками суд має роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20, провадження № 61-6809св21, також зазначено, що залишення дитини проживати разом із одним із батьків не свідчить про вирішення окремого позову про визначення місця проживання дитини, якщо суд лише констатує вже наявний порядок і не змінює фактичного місця проживання дитини.
Суд враховує, що у цій справі фактичне проживання дитини з батьком підтверджене письмовими доказами, договором, актом, поясненнями свідків та заявою відповідачки. Мати дитини не просить передати дитину їй та не заперечує проти самого факту проживання дитини разом із батьком.
Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема у справах Hunt v. Ukraine, Mamchur v. Ukraine, M.S. v. Ukraine, наголошував, що у справах, які стосуються дітей, першочергове значення має оцінка найкращих інтересів дитини, забезпечення стабільності її життєвого середовища, реальної турботи про дитину та справедливої рівноваги між інтересами батьків і дитини, при цьому інтереси дитини за своєю природою та значенням мають переважати.
У цій справі найкращим інтересам малолітньої ОСОБА_3 відповідає збереження вже сформованого стабільного середовища проживання разом із батьком, який фактично щоденно здійснює її виховання, догляд, побутове забезпечення, розвиток та утримання.
Залишення дитини проживати разом із батьком не позбавляє матір батьківських прав, не обмежує її права на участь у вихованні дитини, спілкування з дитиною, отримання інформації про її стан здоров`я, розвиток, побут та інші обставини життя дитини, якщо така участь здійснюватиметься з урахуванням найкращих інтересів дитини.
За таких обставин суд приходить до висновку, що вимога позивача про залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення заборгованості за договором суд виходить із такого.
01 березня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було підписано Договір щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання дитини та участі матері в утриманні дитини.
Зміст зазначеного договору свідчить, що ним врегульовано питання фактичного проживання дитини з батьком, здійснення батьківських прав та обов`язків, участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, а також обов`язку матері щомісячно сплачувати кошти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 8 000 грн.
Відповідно до частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини. Такий договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 189 Сімейного кодексу України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Такий договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Отже, за своєю правовою природою та змістом спірний договір охоплює домовленості, для яких сімейним законодавством прямо передбачено письмову форму з обов`язковим нотаріальним посвідченням.
Судом встановлено, що Договір від 01 березня 2025 року нотаріально посвідчений не був, натомість відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом, тобто нікчемний правочин. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається. За наявності спору щодо правових наслідків такого правочину суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині рішення підтверджує або спростовує обставину нікчемності правочину.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що Договір від 01 березня 2025 року, оскільки він не був нотаріально посвідчений, не породжує самостійних договірних наслідків у частині виникнення договірної заборгованості зі сплати коштів на утримання дитини.
Обов`язок матері утримувати дитину виникає не з такого ненотаріально посвідченого договору, а безпосередньо із закону та факту материнства.
Тому вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за Договором від 01 березня 2025 року у розмірі 64 000 грн задоволенню не підлягає.
Разом із тим нікчемність договору як правочину не означає, що його зміст повністю втрачає доказове значення.
Відповідно до статей 76–81, 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зі змісту договору від 01 березня 2025 року вбачається, що сторони письмово зафіксували факт окремого проживання, фактичне проживання дитини разом із батьком, здійснення батьком щоденного догляду, виховання та утримання дитини, а також визнання матір`ю необхідності участі у матеріальному забезпеченні дитини.
Тому зазначений договір, попри недотримання нотаріальної форми та відсутність самостійних договірних наслідків, може бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами як письмовий доказ фактичних обставин, що склалися між сторонами на момент його підписання.
Щодо вимоги про стягнення аліментів суд виходить із такого.
Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За статтею 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину можуть визначатися за домовленістю між ними або за рішенням суду.
Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення.
За статтею 184 Сімейного кодексу України за заявою одержувача аліменти можуть бути визначені у твердій грошовій сумі.
Судом встановлено, що малолітня дитина фактично проживає разом із батьком, перебуває на його щоденному вихованні, догляді, побутовому забезпеченні та фактичному утриманні.
Саме батько щоденно несе витрати на харчування, одяг, взуття, засоби гігієни, побут, лікування, медичний догляд, розвиток, дозвілля та інші потреби дитини.
Відповідачка проживає окремо від дитини та не здійснює щоденного догляду за нею у тому обсязі, який фактично здійснюється батьком. Тому вона як мати зобов`язана брати участь у матеріальному утриманні дитини шляхом сплати аліментів.
Суд бере до уваги, що у договорі від 01 березня 2025 року сторони погодили розмір щомісячної матеріальної участі матері в утриманні дитини — 8 000 грн. При цьому суд оцінює зазначений договір не як самостійну і виключну підставу виникнення аліментного обов`язку, а як письмовий доказ того, що відповідачка була обізнана з фактичним проживанням дитини разом із батьком, визнавала необхідність своєї участі в утриманні дитини та погоджувала відповідний розмір щомісячної матеріальної участі.
Обов`язок матері сплачувати аліменти виникає не з договору, а безпосередньо із закону та факту материнства.
Заперечення відповідачки проти автоматичного визначення розміру аліментів виключно на підставі умов договору суд бере до уваги, однак зазначає, що у цій справі розмір аліментів визначається не автоматично, а з урахуванням віку дитини, її потреб, фактичного проживання дитини з батьком, обсягу щоденних витрат батька на дитину, відсутності системної щоденної участі матері у догляді за дитиною, а також того, що раніше сама відповідачка погоджувала такий розмір участі у матеріальному забезпеченні дитини.
Доказів, які б свідчили про повну неможливість відповідачки брати участь в утриманні дитини у заявленому розмірі або про наявність обставин, які виключають можливість стягнення аліментів, суду не подано.
Суд окремо зазначає, що сплата матір`ю аліментів або окремих коштів на дитину не є тотожною фактичному щоденному вихованню та утриманню дитини.
Утримання та виховання дитини у сімейно-правовому значенні не зводиться лише до перерахування певної грошової суми. Це є постійний, системний і щоденний процес, який охоплює забезпечення дитині місця проживання, харчування, одягу, взуття, засобів гігієни, медичного супроводу, лікування у разі необхідності, контролю режиму дня, організації дозвілля, розвитку, безпеки, моральної та емоційної підтримки, а також постійної батьківської присутності у повсякденному житті дитини.
Саме такий основний, безперервний і повсякденний обсяг батьківських обов`язків у цій справі фактично виконує батько. Дитина постійно проживає разом із ним, перебуває у його щоденному побутовому середовищі, а саме батько організовує її догляд, розвиток, відпочинок, харчування, режим дня та забезпечує всі звичайні життєві потреби дитини. Сплата аліментів матір`ю є лише однією з форм виконання її законного обов`язку брати участь у матеріальному утриманні дитини як того з батьків, хто проживає окремо від дитини. Така сплата сама по собі не свідчить про належну участь матері у вихованні дитини, не підтверджує здійснення нею щоденного догляду, не замінює реальної участі у житті дитини та не спростовує того, що фактичне щоденне утримання і виховання дитини здійснюється саме батьком.
Суд виходить з того, що аліментний обов`язок матері та фактичне самостійне виховання дитини батьком є різними за своєю правовою і фактичною природою обставинами. Обов`язок матері сплачувати аліменти виникає із закону та факту материнства і не може розцінюватися як доказ того, що мати фактично бере належну, системну та щоденну участь у вихованні й утриманні дитини.
Отже, навіть за умови здійснення матір`ю окремих платежів або подальшого стягнення з неї аліментів у судовому порядку, встановлений судом факт проживання дитини разом із батьком, самостійного здійснення батьком щоденного виховання, догляду, побутового забезпечення та фактичного утримання дитини є доведеним належними доказами та не спростовується самим лише фактом грошової участі матері.
Враховуючи зазначені обставини, вік дитини, її фактичні потреби, необхідність стабільного фінансування її харчування, одягу, засобів гігієни, побутових потреб, лікування, розвитку та дозвілля, а також фактичне проживання дитини з батьком, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідачки аліментів у твердій грошовій сумі 8000 грн щомісячно.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню: вимоги про встановлення факту припинення фактичних сімейних відносин, залишення дитини проживати разом із батьком та стягнення аліментів підлягають задоволенню, а вимога про стягнення заборгованості за договором задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.7, 74, 141, 150, 157, 160, 180, 181, 182, 184, 189, 191 СК України, ст.ст.203, 215, 220 ЦК України, ст.ст.3, 12, 13, 76–81, 89, 141, 211, 223, 259, 263–265, 273, 315, 354, 430 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, встановлення факту припинення фактичних сімейних відносин осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, залишення малолітньої дитини проживати разом із батьком та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.
Встановити факт припинення фактичних сімейних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , які проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, з 01 березня 2025 року.
Залишити малолітню дитину — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживати разом із батьком — ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за адресою його фактичного проживання: АДРЕСА_1 , який самостійно виховує, забезпечує та утримує дитину без участі матері.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 8 000 грн щомісячно.
У задоволенні решти позовних вимог — відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1331,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя          С.С. Федоріщев