ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2026 року 
м. Київ
справа № 643/11507/17
провадження № 51-1424км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016220000001203, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вільхівці Городенківського району Івано-Франківської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Московський районний суд м. Харкова вироком від 25 листопада 2021 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. 
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році»звільнив ОСОБА_7 від основного і додаткового покарання.
Задовольнив частково цивільний позов ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Постановив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобуд-350» на користь ОСОБА_9 3 757 грн відшкодування матеріальної шкоди та ОСОБА_10 250 000 грн відшкодування моральної шкоди.
Також суд вирішив питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05 листопада 2016 року приблизно о 17:30, керуючиавтомобілем КАМАЗ-533229С (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись в лівому ряду з просп. Ювілейного в напрямку вул. Олімпійської на перехресті просп. Льва Ландау вул. Халтуріна та вул. Краснодарської в м. Харкові, діючи необережно порушив вимоги пп «ґ» п. 8.7.3 та пункти 8.10, 10.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), не врахував дорожню обстановку, не виконав вимоги сигналу світлофора і не переконався, що це буде безпечно та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а саме виїхав на вказане перехрестя на забороняючий сигнал світлофора для здійснення маневру повороту ліворуч на вул. Краснодарську, перед початком здійснення маневру повороту вліво не надав переваги у русі автомобілю ВАЗ-211040 (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_11 . 
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водію ОСОБА_11 спричинено тяжкі тілесні ушкодження від яких настала його смерть. 
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пп «ґ» п. 8.7.3 та пунктів 8.10, 10.1 ПДР перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 15 січня 2026 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і вичерпаними можливостями їх отримати.
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_7 зазначає, що висновок судів про його винуватість не ґрунтується на сукупності належних, допустимих і достовірних доказів та зроблений без належного встановлення механізму ДТП і причинного зв`язку між інкримінованими йому порушеннями ПДР та їх наслідками.
Зокрема, засуджений стверджує про недопустимість як доказу відеозапису ДТП, записаного на DVD-R диску, оскільки не встановлено джерела походження цього відеозапису та не перевірено дотримання передбаченого КПК порядку його отримання. Звертає увагу на те, що досліджуваний експертами відеофайл є копією, а висновок експерта не давав можливості у категоричній формі встановити відсутність ознак його монтажу.
Також вказує на те, що суди не надали належної правової оцінки висновкам експертів у цій справі, показанням засудженого про дотримання ним вимог ПДР і діям водія автомобіля ВАЗ. 
Крім того, зазначає, що орган досудового розслідування не долучив відеозапис із реєстратора автомобіля швидкої медичної допомоги, який перебував на місці події, а суд не допитав його водія, попри те, що сторона захисту наполягала на його допиті. Наголошує, що суд безпідставно відхилив показання очевидця ДТП - свідка ОСОБА_12 щодо руху автомобіля ВАЗ із великою швидкістю та обставин зіткнення.
Стверджує, що наявні у справі докази є суперечливими та не дають можливості поза розумним сумнівом встановити механізм ДТП, момент виникнення небезпеки для руху, швидкість транспортних засобів, технічну можливість уникнення зіткнення та безпосередній причинний зв`язок між його діями і наслідками пригоди. Вважає, що суди не усунули цих суперечностей, не навели належних мотивів відхилення доводів сторони захисту та переклали на нього обов`язок доводити свою невинуватість.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав подану касаційну скаргу. Захисник ОСОБА_6 також підтримав касаційну скаргу підзахисного.
Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженого. 
Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_8 , зазначила про безпідставність доводів касаційної скарги засудженого, просила залишити касаційну скаргу засудженого без задоволення, а судові рішення стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, Суд дійшов висновку,що ця скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, як визначено ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З огляду на завдання та загальні засади кримінального провадження, визначені у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Суд апеляційної інстанції практично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. 
За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК.
Під час залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тож закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК є підставою для скасування судового рішення.
Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо  ОСОБА_7 вказаних вимог не дотримався.
Так, вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та встановлено порушення ним під час керування автомобілем КАМАЗ вимог пп «ґ» п. 8.7.3, пунктів 8.10, 10.1 ПДР, що перебували у причинному зв`язку з виникненням ДТП.
Не погодившись із цим рішенням суду, засуджений ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, стверджуючи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просив вирок суду скасувати і виправдати його. У доводах засуджений, серед іншого, наголошував на своїх показаннях щодо перебування автомобіля під його керуванням у нерухомому стані в момент зіткнення та залишенні поза увагою суду показань свідка ОСОБА_12 про значну швидкість руху автомобіля ВАЗ, а також на висновки проведених експертиз у частині встановлених порушень ПДР з боку водія ОСОБА_11 . Також ставив під сумнів походження і допустимість відеозапису ДТП.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , погодився з висновками місцевого суду та визнав їх обґрунтованими і вмотивованими.
Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення, апеляційний суд зазначив, що обставини ДТП підтверджуються дослідженим судом відеозаписом, та відхилив доводи про його недопустимість з підстав невстановлення істотного порушення прав і свобод людини під час його одержання. Показання свідка ОСОБА_12 суд визнав такими, що не спростовують висновків місцевого суду, оскільки він не бачив сигналу світлофора, на який рухався автомобіль КАМАЗ, а твердження засудженого про нерухомий стан автомобіля в момент зіткнення - безпідставними. Водночас установлені висновком експерта порушення ПДР водієм ОСОБА_11 , які також перебували у причинному зв`язку з ДТП, вважав такими, що не спростовують винуватості водія ОСОБА_7 .
Однак колегія суддів вважає такі висновки апеляційного суду передчасними з огляду на таке.
Насамперед колегія суддів зауважує, що поза належною увагою апеляційного суду залишилися доводи засудженого ОСОБА_7 про недопустимість відеозапису ДТП та обставин його одержання і долучення до матеріалів кримінального провадження.
Так, відхиляючи зазначений довід засудженого, апеляційний суд послався на постанову Верховного Суду у справі № 333/1539/16-к. Однак у цій справі було встановлено конкретне джерело походження відеозапису, а саме його було перенесено свідком із власного відеореєстратора на оптичний диск та добровільно надано слідчому за письмовою заявою, а обставини походження та передачі запису цей свідок підтвердив під час судового розгляду. Саме за таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності застосовувати захід забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до речей і документів.
Натомість у цьому кримінальному провадженні доводи засудженого стосувалися не необхідності застосування тимчасового доступу до відеозапису, а відсутності відомостей про те, ким, коли, з якого первинного джерела та у який спосіб відповідний відеофайл було отримано і долучено до матеріалів кримінального провадження.
Положення ч. 4 ст. 132 КПК про необхідність урахування можливості отримання речей і документів без застосування заходів забезпечення кримінального провадження самі по собі не усувають необхідності встановити джерело походження конкретного доказу та обставини його одержання стороною кримінального провадження.
Таким чином, посилання на вказану постанову Верховного Суду та ч. 4 ст. 132 КПК не спростовувало доводу засудженого та не містило мотивованої відповіді на порушене ним в апеляційній скарзі питання.
Посилання апеляційного суду на те, що переглянутий відеозапис за своїм змістом відповідає відомостям, викладеним у протоколі його огляду також не дає підстав для висновку про встановлення джерела походження цього доказу та обставин його отримання. Така відповідність свідчить лише про те, що зміст відеофайла належним чином відображено у протоколі його огляду.
Отже, апеляційний суд не надав належної відповіді на зазначений довід засудженого, залишення якого без відповідної перевірки є суттєвим з огляду на те, що протокол огляду відеозапису був використаний під час проведення автотехнічної експертизи від 03 квітня 2017 року № 81/17, а сам відеозапис під час проведення комплексної автотехнічної експертизи, експертизи відео-, звукозапису та фототехнічної експертизи від 30 серпня 2017 року № 13464/13465/12348, висновки яких були покладені в основу рішення суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому діяння.
Так, у цій справі на обґрунтування наявності у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, місцевий суд, серед іншого, послався на висновок експерта за результатами автотехнічної експертизи від 03 квітня 2017 року № 81/17, відповідно до якого в діях водія автомобіля КАМАЗ установлено невідповідності вимогам пп «ґ» п. 8.7.3, пунктів 8.10, 10.1 ПДР, які, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з ДТП.
Крім того, цим же висновком встановлено невідповідність дій водія автомобіля ВАЗ вимогам пп «ґ» п. 8.7.3, пунктів 8.10, 12.4 ПДР та технічну можливість водія ОСОБА_11 запобігти зіткненню шляхом дотримання зазначених вимог, а також причинний зв`язок таких невідповідностей із ДТП.
Натомість за результатами комплексної автотехнічної експертизи, експертизи відео-, звукозапису та фототехнічної експертизи від 30 серпня 2017 року № 13464/13465/12348 дії водія ОСОБА_7 розглядали залежно від різних варіантів дорожньої обстановки та сигналу світлофора. Зокрема, у разі виїзду автомобіля КАМАЗ на сигнал світлофора, що дозволяв рух, дії водія оцінювали з погляду виконання вимог пунктів 10.1 та 16.6 ПДР, тоді як за умови руху на забороняючий сигнал - пп «е» п. 8.7.3, пунктів 8.10, 10.1 ПДР.
Крім того, під час проведення комплексної експертизи експерти не змогли визначити швидкість руху транспортних засобів за наданим відеозаписом, а щодо водія ОСОБА_11 - вирішити питання про наявність у нього технічної можливості уникнути ДТП та про перебування можливих невідповідностей його дій вимогам ПДР у причинному зв`язку з ДТП.
Таким чином, у наведених вище висновках експертів по-різному визначалися механізм ДТП та відповідність дій її учасників вимогам ПДР.
Однак апеляційний суд не здійснив їх належного зіставлення та не з`ясував, яке значення мали встановлені експертами порушення ПДР кожним із водіїв для виникнення та розвитку дорожньої ситуації.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що для кримінальної відповідальності за ст. 286 КК значення мають не будь-які порушення ПДР, а лише ті, які перебувають у причинному зв`язку з наслідками ДТП. У разі ДТП за участю кількох водіїв необхідно встановити причинний зв`язок між порушеннями, допущеними кожним із них, та наслідками, дослідити характер і послідовність цих порушень, а також з`ясувати, хто саме створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. Кримінальна відповідальність особи виключається, якщо порушення ПДР було вимушеним унаслідок аварійної ситуації, створеної іншим учасником дорожнього руху (постанова Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі № 703/3563/22, провадження № 51-1852км25).
Не можна визнати достатнім і наведене апеляційним судом обґрунтування того, що встановлені в діях водія ОСОБА_11 порушення ПДР, які, відповідно до висновку експерта від 03 квітня 2017 року, також перебували у причинному зв`язку з ДТП, не ставлять під сумнів висновок про винуватість ОСОБА_7 лише з огляду на те, що саме потерпілий отримав тілесні ушкодження, від яких помер.
Такий висновок сам собою не вирішує питання про причинний зв`язок. Те, хто з учасників ДТП загинув унаслідок зіткнення, не визначає характеру та причинного значення порушень ПДР, допущених кожним із водіїв. Для вирішення питання про кримінальну відповідальність засудженого необхідно було встановити, які саме його дії створили або сприяли створенню небезпечної дорожньої ситуації та чи перебували конкретно інкриміновані йому порушення ПДР у причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого, з урахуванням дій водія автомобіля ВАЗ.
Крім того, погоджуючись із висновками місцевого суду щодо оцінки показань засудженого ОСОБА_7 про те, що в момент зіткнення автомобіль КАМАЗ перебував у нерухомому стані, та показань свідка ОСОБА_13 про значну швидкість руху автомобіля ВАЗ, апеляційний суд не навів переконливих мотивів на підтвердження їх правильності в цій частині.
Ці питання стосуються правильного встановлення фактичних обставин кримінального провадження і потребують дослідження та аналізу доказів у справі.
Беручи до уваги визначені у ст. 433 КПК особливості касаційного розгляду за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення. Тому наведені обставини має перевірити саме суд апеляційної інстанції, який є судом факту.
Отже, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення.
Ураховуючи наявність указаних вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів, зважаючи на недопустимість вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, переваги одних доказів над іншими, позбавлена можливості перевірити інші доводи касаційної скарги засудженого у зв`язку з чим ця скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, перевірити доводи захисту, за наявності до того підстав, повторно дослідити докази і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам матеріального і кримінального процесуального закону. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, під час нового апеляційного перегляду суду необхідно вжити заходів, передбачених кримінальним процесуальним законом для своєчасного розгляду цього кримінального провадження, яке було розпочате у 2016 році.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2026 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3