Справа № 951/466/25
Провадження № 2/593/50/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" вересня 2026 р. Бережанський районний суд Тернопільської області в складі:
головуючої -судді Данилів О.М.
при секретарі Ольшанській Н.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Бережани цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:
15 липня 2025року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт-Капітал» звернувся в суд із позовом, у якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 686056080 від 24 березня 2021року, що складає 24 899 грн., 7000 грн.- витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, та 2422,40грн. сплаченого ним судового збору.
В обґрунтування поданих позовних вимог зазначив, що 24 березня 2021 року між відповідачем та ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було укладено кредитний договір № 686056080, згідно з умовами якого відповідач мав отримати грошові кошти у розмірі 7000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом, інших платежів, що передбачені кредитним договором. 
ТзОВ ''Манівео швидка фінансова допомога'' свої зобов`язання за вказаним договором виконало та цього ж дня, 24 березня 2021року, перерахувало відповідачу 7000 грн. на банківську карту № НОМЕР_1 , що в свою чергу свідчить доказом того, що відповідач прийняв пропозицію кредитодавця - ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором щодо повернення грошових коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконав та допустив заборгованість у розмірі 24899 грн., яка складається із наступного: 7000 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 17 899грн. - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом.
28 листопада 2018року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» був укладений Договір факторингу № 28/1118-01, за яким право вимоги, зокрема, за вищевказаним кредитним договором від первісного кредитора ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло ТзОВ «Таліон Плюс».
5 серпня 2020року між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, за яким право вимоги, зокрема, за вищевказаним кредитним договором від первісного кредитора ТзОВ «Таліон Плюс» перейшло ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс». 
4 червня 2025року між ТзОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТзОВ «Юніт-Капітал» було укладено Договір факторингу № 4/06/25-Ю, відповідно до умов якого право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 686056080 від 24 березня 2021року перейшло від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТзОВ «Юніт Капітал». 
А так як борг відповідача по вищевказаному кредитному договору перед позивачем у добровільному порядку не сплачений, тому ТзОВ «Юніт Капітал» звернулося до суду про стягнення вказаної суми боргу у примусовому порядку.
За вказаними позовними вимогами 3 вересня 2025 року ухвалою Бережанського районного суду було відкрито провадження по справі та вирішено розглядати їх у порядку спрощеного провадження із повідомленням та викликом сторін. 
Отримавши копію позову та долучені до нього документи представник відповідача адвокат Іщук Костянтин Валентинович подав суду відзив на позов у якому просив суд при постановленні рішення врахувати, що стороною позивача не доведено факту отримання відповідачем кредитних коштів, а також не доведено виникнення у позивача права грошової вимоги до відповідача, оскільки сторона позивача належними та допустимими доказами не довела зазначеного факту, так як договір кредиту згідно матеріалів справи укладався 24 березня 2021 року, а процес переходу прав вимоги по Договору факторингу № 28/1118-01 відбувся задовго до укладення цього договору, а саме -28 листопада 2018 року. Представник відповідача серед іншого також просив суд врахувати, що позивачем не вірно обраховано відсотки за користування кредитними коштами та пропущено строк позовної давності, бо кредитний договір був укладений 24 березня 2021 року терміном на 30 днів, тобто право вимоги у кредитора настало вже 25 квітня 2021 року, а відповідач, ігноруючи вимоги законодавства звернувся до суду із вказаним позовом без врахуванням вимог ст.257 ЦК України, тобто у термін більший ніж три роки. Просив врахувати зазначене та відмовити позивачу у задоволенні його вимог.
Отримавши відзив на позов представник ТзОВ «Юніт Капітал» подав суду відповідь на відзив (а.с. 126-137). 
5 листопада 2025 року судом також було постановлено ухвалу, якою клопотання позивача було задоволено та витребувано у Банка-емітента ''АТ КБ «ПРИВАТБАНК'' докази, що стосуються розгляду даної цивільної справи, а саме: 
- чи емітувалась на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) платіжна картка 4149-49ХХ-ХХХХ-3119;
- про факт зарахування коштів на картковий рахунок - маска Картки НОМЕР_1 , у період з 24.03.2021 по 29.03.2021 року у сумі 7000 грн;
-чи емітувалась будь-яка інша платіжна картка на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП- НОМЕР_2 );
- чи є/був номер телефону НОМЕР_3 фінансовим номером телефону за картковим рахунком - маска Картки НОМЕР_1 та чи знаходиться/знаходився вказаний номер телефону в анкетних даних ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ).
В судове засідання представник позивача ТзОВ «Юніт Капітал» не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить позов задоволити та при постановленні рішення просив рахувати їх позицію викладену у позові та у поданій суду відповіді на відзив. 
Відповідач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання також не з`явилися. Представник відповідача адвокат Іщук Костянтин Валентинович подав суду письмове клопотання про розгляд справи у їх відсутності. При прийнятті рішення просив суд взяти до уваги позицію сторони відповідача, викладену у поданому суду відзиві на позов, та враховуючи зазначене позовні вимоги позивача просив залишити без задоволення.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи та взявши до уваги подані стороною позивача письмові докази, прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених ТзОВ «Юніт Капітал» позовних вимог, виходячи із наступного.
Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно Закону України «Про електронну комерцію» на правовідносини стосовно кредитного договору № 686056080 від 24 березня 2021року поширюється дія цього закону. Частиною 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
-аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.
Судом встановлено, що 24 березня 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» із заявкою на отримання грошових коштів, в якій просив надати йому кредит в розмірі 7000 грн. строком на 30 днів, шляхом зарахування вказаної суми на картку за № 4149-49ХХ-ХХХХ-3119. Також, у заявці зазначив свої персональні дані, а саме: дату свого народження, серію та номер паспорта, РНОКПП, адресу реєстрації, електронну адресу та номер мобільного телефону НОМЕР_4 (а.с.30).
На підставі поданої відповідачем заявки 24 березня 2021року між ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 686056080 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 7000 грн. терміном на 30 днів. Крім вказаного, відповідач за користування кредитними коштами мав сплачувати відсотки із встановленою процентною ставкою в розмірі 620,50% річних, що становить 1.70% від суми кредиту за кожен день користування кредитом.
Вищевказане підтверджується оглянутим в судовому засіданні кредитним договором /а.с. 43-45/, що був укладений 24 березня 2021року між ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 . 
Укладаючи Кредитний договір, відповідач та ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» вчинили дії, визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав вказаний кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором MNV7N2Q8 , що підтверджується також і долученою до матеріалів справи довідкою про ідентифікацію /а.с. 23/.
Факт укладення вказаного кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується долученим до справи платіжним дорученням № 84f69741-143f-4е4f-9f94-752dа10246е5 від 24.03.2021року /а.с.20/ з якого видно, що 24 березня 2021року ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» перерахувало відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7000 грн. на його банківську карту № НОМЕР_1 , що в свою чергу є доказом того, що відповідач прийняв пропозицію кредитодавця - ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Вищевказаний факт також підтверджується долученими до матеріалів справи документами, а саме: довідкою ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА»/ а.с. 10/ та оглянутою в судовому засіданні випискою з особового рахунку ОСОБА_1 по крединому договору № 686056080 від 24 березня 2021 року.
Той факт, що кредитні кошти 24 березня 2021 року були перераховані саме відповідачу підтверджуться також /а.с. 156/письмовим повідомленням АТ ''ПриватБанк'' №20.1.0.0.0/7-251110/74327-БТ від 14 листопада 2025 року, яке свідчить про те, що на ім`я відповідача ОСОБА_2 у банку емітовано карту № НОМЕР_5 / НОМЕР_6 /. Номер телефону на який відправлялася інформація про підтвердження операцій в період з 24 березня 2021 року по 29 березня 2021 року за платіжною карткою № НОМЕР_5 є НОМЕР_3 , який знаходиться в анкетних даних ОСОБА_1 . Вказаним повідомленням також підтведжено, що 24 березня 2021 року на рахунок № НОМЕР_5 / НОМЕР_6 / було проведено зарахування коштів у розмірі 7000гривень. Вказаний факт також підверджується і долученою до справи та оглянутою в судовому засіданні випискою по рахунку № НОМЕР_5 / НОМЕР_6 /за договором за період з 24 березня 2021 року по 29 березня 2021року /а.с. 157/
Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
В разі заміни кредитора у зобов`язанні первісний кредитор повністю або у визначеній частині вибуває із зобов`язання, а на його місце приходить новий кредитор. При цьому зміст зобов`язання, тобто обсяг прав та обов`язків його сторін залишається незмінним. Отже, виходячи із загальних правил та положень даної статті, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора.
Судом також встановлено, що 28 листопада 2018року між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» був укладений Договір факторингу № 28/1118-01, за яким право вимоги, зокрема, за вищевказаним кредитним договором від первісного кредитора ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло ТзОВ «Таліон Плюс». У подальшому до договору факторингу 1 укладалися додаткові угоди і тому числі щодо продовження терміну дії договору факторингу1 /додаток12/. 
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).Майбутня вимога вважається переданою факторові з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Відповідно до п. 5.3.3 Договору факторингу в редакції з урахуванням додаткових угод до нього) визначено, що Фактор ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" має право розпоряджатися правом вимоги на свій розсуд, в тому числі відступати Право вимоги на користь третіх осіб. Первісний кредитор та ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" на виконання Договору факторингу 1 підписали Реєстр прав вимоги № 135 від 25.05.2021, за яким від Первісного кредитора до ТОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" відступлено право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором у розмірі зазначеному у Реєстрі прав вимоги. А так як Реєстр прав вимоги містить інформацію щодо великої кількості позичальників, із зазначенням персональних даних інших фізичних осіб, які не мають відношення до предмета позову, позивачем надано Витяг з Реєстру прав вимог, що містить лише дані Відповідача (інші відомості були приховані за допомогою технічних засобів з метою захисту від неправомірного розповсюдження персональних даних інших осіб) (Додаток № 13).Додатково, для підтвердження факту передачі грошових коштів у розпорядження (фінансування) Первісного кредитора зі сторони ТзОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" згідно Договору факторингу 1 саме за відступлення права вимоги у обсязі кредитних договорів, які зазначені у Реєстрі прав вимоги № 135 від 25.05.2021 до Договору факторингу 1 (до якого також входило відступлення права вимоги щодо заборгованості Відповідача по Кредитному договору) до позовної заяви додано Акт звірки взаємних розрахунків та Протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимоги (Додаток 14).
Крім цього, 5 серпня 2020 року між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01, за яким право вимоги, зокрема, за вищевказаним кредитним договором від ТзОВ «Таліон Плюс» перейшло ТзОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс». 
Також, 4 червня 2025року між ТзОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТзОВ «Юніт Капітал» було укладено Договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 686056080 від 24 березня 2021 року перейшло від ТзОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТзОВ «Юніт Капітал». 
Вищевказані факти підтверджуються долученими до позовної заяви стороною позивача та оглянутими в судовому засіданні Договорами факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018року, № 05/0820-01 від 5 серпня 2020року, № 04/06/25-Ю від 4 червня 2025року, реєстрами боржників, актами прийому -передачі та долученими до матеріалів справи платіжками, які свідчать, що від первісного кредитора до позивача перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Згідно ст.ст. 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини другої ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, зважаючи на те, що стороною позивача належними та допустимими доказами було доведено, що 24 березня 2021 року відповідач ОСОБА_1 від первісного кредитора отримав кредитні кошти у розмірі 7000грн.,однак умови договору не виконав та позичені кошти не повернув, тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача, як правонаступника первісного кредитора ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», необхідно стягнути заборгованість по тілу кредиту, яка становить 7000грн.. 

Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за відсотками, то суд зазначає наступне.
Вирішуючи позовні вимоги у частині стягнення процентів, то суд не погоджується із вимогами позивача про те, що з відповідача слід стягнути не сплачені проценти у розмірі 17899 грн., як це зазначено у представленому позивачем розрахунку заборгованості.
Суд звертає увагу на те, що згідно укладеного кредитного договору строк користування кредитом складає 30 календарних днів з дня надання кредиту. При цьому, відсотки за користування кредитом ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» мають нараховуватися позичальнику, виходячи зі строку кредитування з 24 березня 2021 року по 24 квітня 2021 року.
З матеріалів справи видно, що укладаючи з ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» кредитний договір шляхом приєднання (акцепту оферти) відповідач ОСОБА_1 скористався належною первісному кредитору інформаційно-телекомунікаційною системою, де йому надано можливість самостійно обрати «суму кредиту», «термін» (строк кредитування) згідно з Алгоритмом дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору.
У пункті 1.2 договору від 24 березня 2021 року встановлено, що кредит надається на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (дисконтний період). Виключно на період строку визначеного в п.1.2 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1.70 процентів від суми кредиту за кожен день користування ним (п.1.4.1 договору).
Пунктом 1.5. договору передбачено, що позичальник зобов`язаний не пізніше останнього дня Дисконтного періоду і з врахуванням всіх продовжень строку Дисконтного періоду на умовах п. 1.3. цього Договору, оплатити всі фактично нараховані проценти за користування Кредитом протягом Дисконтного періоду. П.1.6. передбачено, що основна сума Кредиту має бути повернена не пізніше дати закінчення Дисконтного періоду, а у разі якщо Позичальник продовжує користуватися грошовими коштами після закінчення Дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку Дисконтного періоду, та у разі продовження строку дії Договору на умовах п. 1.7. Договору, основна сума Кредиту має бути повернена не пізніше дати визначеної за правилами п. 1.7.1. Договору, але в будь-якому разі не пізніше граничного строку дії Договору. Також Позичальник має право достроково повернути основну суму Кредиту повністю або частково та сплатити всі фактично нараховані проценти в будь-який час.1.7. Сторони погодили, що факт користування Позичальником сумою наданого Кредиту після закінчення Дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України, яка має наслідком продовження строку користування Кредитом (продовження загального строку дії Договору) на наступних умовах:
-1.7.1. зобов`язання щодо повернення основної суми Кредиту переноситься на наступний день після закінчення Дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання Позичальника по оплаті основної суми Кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду; 
-1.7.2. з наступного дня після закінчення Дисконтного періоду Позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати Кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним.
Згідно умов графіку платежів кредитного договору № 686056080 від 24 березня 2021 року /а.с. 45а/ вбачається, що грошові кошти надано ОСОБА_1 на період з 24 березня 2021 року по 23 квітня 2021 року, сума кредиту - 7000.00 грн, проценти за користування кредитом - 3570 грн., загальна вартість кредиту - 10 570 грн.
Згідно умов паспорта споживчого кредиту продукту ''Смарт'' від 24 березня 2021 року вбачається, що сума кредиту - 7000грн, строк кредитування - 30 днів.
В той же час згідно із п.1.7 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення Дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії Кредитної лінії (продовження загального строку дії Договору).
Судом, встановлено, що відсутні докази, які свідчать по вчинення відповідачем дій, передбачених пунктом 1.6 договору (оплати протягом « Дисконтного періоду» (30-денного) основної суми боргу по кредиту), тобто відповідачем не вчинялися дії, які свідчили б про продовження строку кредитних правовідносин із позичальником.
Як вбачається із розрахунку заборгованості, поданого позивачем згідно умов кредитного договору, при визначенні Дисконтного періоду у 30днів, проценти, нараховані позивачем в період строку дії договору після спливу 30днів, у декілька разів (два і більше) перевищили заборгованість за наданим кредитом.
Відповідно до вимог ст.18 Закону України '' Про захист прав споживачів'' продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до частин третьої, четверто ст.12 Закон України '' Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.
Зазначення у договорі двох строків кредитування та різних процентних ставок призводить до неправильного, а то й різного тлумачення та розуміння його сторонами договору, зокрема, позичальником.
Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови кредитного договору № 686056080 від 24 березня 2021 року щодо строку його дії - 30 календарних днів згідно пункту 1.2 чи 119 календарних днів (30 днів Дисконтний період + 90 днів продовження строку згідно 212 ЦК України) згідно пункту 1.7.2 та процентної ставки, тому потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.
Суд вважає, що кредит в сумі 7000 грн. надавався на строк 30 днів, а нарахування за межами вказаного періоду є мірою цивільно-правової відповідальності згідно ст.625 ЦК України .
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження №61-8829сво21) зазначено, що: «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).
Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі №613/1436/17).
Однак, позивач, нараховуючи заборгованість, виходив з іншого строку кредитування (пункт 1.7.1 кредитного договору) та процентної ставки (пункт 1.7.2 кредитного договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідач, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.
Крім того, зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem), а тому дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором після закінчення строку дії кредитного договору.
В цьому випадку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).
Враховуючи наведене, суд виходить з того, що починаючи з 25 квітня 2021 року в ТзОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», як кредитодавця, відсутнє право нараховувати проценти за кредитним договором № 686056080 від 24 березня 2021 року.
Суд також вважає, що невиконання зобов`язань або неналежне виконання договірних зобов`язань у зв`язку із незабезпеченням виконання договірних зобов`язань між боржником та кредитором не може розглядатися як «відкладальна умова» в розумінні частини першої ст.212 ЦК України, оскільки фактично призводить до інших умов договору (строку кредитування та процентної ставки), які визначені між сторонами згідно кредитного договору, зокрема, 30 календарних днів та 1.70відсотків в день від суми кредиту за час користування ним.
Суд прийшов до переконання, що п.1.7.2 договору прямо суперечить паспорту споживчого кредиту, графіку погашення кредиту /а.с.45а/ та фактично застосовується до позичальника, як штрафні санкції.
А у позовних вимогах позивач не заявляв до стягнення з відповідача неустойки, 3% річних та інфляційних витрат в порядку, встановленому частиною другою статті 625 ЦК України, як наслідку прострочення споживачем ОСОБА_1 виконання грошового зобов`язання за кредитним договором від 24 березня 2021року, а нарахував їх як відсотки за користування кредитом у порядку, встановленому ст.1048 ЦК України, що не відповідає акцептованим відповідачем умовам оферти.
Суд вважає, що існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом, нарахованих виключно у період з 24 березня 2021 року по 24 квітня 2021 року в межах тридцятиденного строку за ставкою 1.70% в день від суми кредиту, що всього становить 3570 грн (119 грн х 30), в зв`язку із чим відсутні підстави для стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у заявленій позивачем сумі 17 899 грн.
Отже загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, становить 10570.00 грн, що складається із наступного:
- 7000грн - розмір заборгованості за тілом кредиту;
-3570 грн - розмір заборгованості за відсотками.
Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд відхиляє, як такі, що не ґрунтуються на нормах права заперечення відповідача проти позову наведені у відзиві про те, що:
-позивачем не підтверджено факту отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 7000грн, оскільки, такі твердження спростовуються матеріалами справи, а саме:/а.c.20/платіжним дорученням № 84f69741-143f-4е4f-9f94-752dа10246е5 від 24.03.2021року з відміткою Товариства та іншими долученими до матеріалів справи та оглянутими в судовому засіданні документами такими як: довідкою АТ КБ''Приват Банк'' /а.с. 156/ та випискою за договором /а.с. 157/, які свідчать, що саме 24 березня 2021 року відповідачу було перераховано кредитні кошти у сумі 7000гривень 
- позивачем не додано доказів переходу права вимоги до відповідача від первісного до нового кредитора за договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018року, оскільки додатки до договору є незаповненими. Таке посилання суперечить доданій до справи копії договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018року, оскільки договір та додатки до нього підписані керівників сторін, які мають право діяти без доручення від імені юридичної особи та завірені печатами. Щодо додатків до вказаного договору, то вони не мають бути заповнені, оскільки такі додатки містять форму (шаблони) додатків, які складаються на виконання умов договору, підтвердженням чого є, зокрема, реєстр для друку до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018року (додатки до договору) які містить заповнені відомості, які є підписані та завірені печатками;
- не перейшло право вимоги за спірним кредитним договором від первісного кредитора ТзОВ''Манівеа швидка фінансова допомога'' до ТзОВ '' ТАЛІОН ПЛЮС, оскільки згідно матеріалів справи кредитний договір був укладений 24 березня 2021 року, а процес переходу прав вимоги по Договору факторингу № 28/1118-01 відбувся задовго до укладення цього договору, а саме - 28 листопада 2018 року. Суд вважає, що дане твердження не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 передача (відступлення) прав вимоги здійснюється у момент підписання реєстру прав вимог. При цьому така передача не прив`язується до конкретного кредитного договору, а охоплює всі права вимоги, зазначені в реєстрах.
Згідно з умовами договору факторингу, клієнт (первісний кредитор) зобов`язувався передати фактору всі права вимоги, зазначені в реєстрах прав вимоги. Це підтверджує факт фактичного відступлення прав вимоги, яке не обмежується виключно моментом укладення кредитного договору чи датою договору факторингу, а відбувається на підставі відповідного реєстру.
Зокрема, реєстр прав вимоги до договору факторингу від № 28/1118-01 від 28.11.2018, до якого включено Кредитний договір № 686056080 від 24.03.2021 укладено 25.05.2021року, тобто через два місяці після укладення кредитного договору. Таким чином, на момент включення цього кредитного договору до реєстру, право вимоги вже існувало, а не є майбутнім, як помилково вважає відповідач.
Крім цього, реєстр прав вимоги, підписаний сторонами, містить всі необхідні дані (сума вимоги, боржник, дата переходу, підписи), а тому він є достатнім доказом передачі права вимоги. 
Відповідно до ст. 203 ЦК України правочин є дійсним, якщо він відповідає волевиявленню сторін та не суперечить закону.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів відповідного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Істотними умовами договору факторингу є предмет договору та ціна відступлення права вимоги. Оскільки сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, це підтверджує належне відступлення права вимоги. Крім того, сторони погодили викласти зазначені умови договору в реєстрі.
Зокрема, згідно ч. 1. ст. 1077 ЦК України - за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Отже, відповідач неправильно трактує положення договору та дійшов хибного висновку, що передача права вимоги відбувається у момент підписання договору. Насправді ж право вимоги переходить у момент підписання реєстру, який є невід`ємною частиною договору факторингу.
Враховуючи викладене, суд ввжає, що позивач належним чином підтвердив факт переходу права вимоги, оскільки виконав умови договору факторингу та надав відповідні документи. Висновок Відповідача про відсутність переходу права вимоги є необґрунтованим, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні моменту виникнення права вимоги та його передачі за договором факторингу.
Що стосується посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, то таке посилання не відповідає дійсності, оскільки згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до пп. 2 п. 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено п. 19 відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. І лише Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності 04 вересня 2025 року, (на той час у цій справі уже було відкрито провадження) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Таким чином, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності.
Вирішуючи питання судових витрат, то суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду; на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відповідно до частин третьої, четвертої ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи (стаття 133 ЦПК України). 
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) прописано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Позивач просить стягнути судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 7 000 гривень.
В обґрунтування розміру понесених витрат позивач надав /а.с.46-49а/ копії таких документів: копію Договору № 05/06/25-01 про надання правничих послуг від 05.06.2025року, довіреність, якою позивач ТзОВ ''Юніт капітал'' уповноважує захисника Тараненка А.І. бути їх представником, акт прийому - передачі наданих послуг згідно договору № 05/06/25-01 від 05.06.2025 року із детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Тараненком А.І. Адвокатського бюро ''Тараненко і партнери'' та розрахунком оплати за їх виконання.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Жодним чином не заперечуючи права позивача отримати всі види професійної правничої допомоги, а так само не заперечуючи кваліфікацію адвоката, який надав якісні послуги відповідно до замовлення, суд на засадах пропорційності, враховуючи наведене вище та відповідно критеріїв ст. 143 ЦПК України, зокрема, співмірності і розумності, оцінює очікувані понесення позивачем витрати з точки зору мінімально необхідного їх розміру, що підлягає віднесенню на сторону відповідача з покладенням на останнього обов`язку відшкодувати такі витрати, на підставі чого приходить до висновку, що витрати у розмірі 7000 гривень є такими, що не відповідають критерію розумності їх розміру, з огляду на те, що такі не є мінімально необхідними витратами, що підлягають покладенню на відповідача та не є неминучими при розгляді справи про стягнення заборгованості з огляду на її предмет.
Зважаючи на викладене, суд вважає необхідним зменшити розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу, співмірним, пропорційним та розумним в цілях покладення його на відповідача на переконання суду буде розмір в сумі 3000 грн.
Вирішуючи питання судових витрат по сплаті позивачем судового збору, то суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
А так як із матеріалів справи видно, що позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 2422, 40 гривні, що підтверджується долученою до справи (а.с. 98) платіжкою № 18279 від 11 липня 2025року, а позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути лише 42,45% сплаченого ним судового збору, що в грошовому визразі становитиь 1 028,34 грн., а решти суми (1 394,06 грн.) залишається за позивачем.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 11, 15, 509, 512, 514, 526, 530, 549, 610, 1048, 1050, 1054, 1077 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 19, 76-81, 89, 137, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, кредитним договором № 686056080 від 24 березня 2021року, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт-Капітал» задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» ЄДРПОУ 43541163, що знаходиться за адресою : 01024, м. Київ, вул. Рогнідинська, 4 А, офіс 10 на рахунок: НОМЕР_7 в AT УніверсалБанк, МФО 322001):
- 10 570 ( десять тисяч п`ятсот сімдесят ) гривень - заборгованості за кредитним договором № 686056080 від 24 березня 2021 року, яка складється із : 7000грн. тіла кредиту та 3570 грн. несплачених відсотків;
- 1 028 (одну тисячу двадцять вісім) гривень 34 копійки - сплаченого позивачем судового збору;
- 3000 (три тисячі) гривень- витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 5 вересня 2026 року.

Суддя Бережанського
районного суду Тернопільської області Данилів О.М.