ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року
м. Київ

справа № 521/19438/22
провадження № 61-15049 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
відповідач - Хаджибейська районна адміністрація Одеської міської ради, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на заочне рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 01 липня 2024 року у складі судді Маркарової С. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування приміщеннями.

Позовна заява обґрунтована тим, що вони проживають в квартирі АДРЕСА_1 . 
Вказували, що для обслуговування квартири розпорядженням голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04 їм дозволено користуватися сараями, загальною площею 28, 65 кв. м, як підсобними приміщеннями. 
Стверджують, що з 2003 року вони фактично користуються двома сараями, площею 21, 63 кв. м, та переобладнаним сараєм, площею 28, 65 кв. м, проте у розпорядженні помилково не зазначена точна кількість приміщень і площа іншого сараю 21, 63 кв. м. 
Усунути вказані розбіжності в досудовому порядку не представляється можливим. Ефективним, на їх думку, способом захисту порушеного права є визнання судом права користування спірним майном за рішенням суду.
Ураховуючи викладене, позивачі просили суд визнати за собою право користування двома сараями, площею 21, 63 кв. м, та переобладнаним сараєм, площею 28, 65 кв. м,розташованими по АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Заочним рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 01 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зі змісту розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04 чітко вбачається, що позивачам за заявою ОСОБА_1 дозволено користуватись підсобними приміщеннями - сараями, загальною площею 28, 65 кв. м, розташованими по АДРЕСА_2 , які згідно з актом обстеження житлових умов від 14 лютого 2000 року, складеним керівником житлово-експлуатаційної організації, складаються з приміщень, площею 10, 40 кв. м, 9, 45 кв. м та 8, 80 кв. м. 
Жодної помилки в розпорядженні відповідача суд не встановив, а також зазначив, що позивачі не позбавлені права користування підсобним приміщенням, площею 28, 65 кв. м, за вказаною адресою. 
Доказів правомірності користування сараями, площею 21, 63 кв. м, позивачі не надали, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 

Короткий зміст постанови апеляційного суду 

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишено без задоволення, а заочне рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 01 липня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позов не підлягає до задоволення.
Апеляційний суд зауважив, що відповідач не вчиняв будь-яких дій, направлених на позбавлення позивачів права користування підсобним приміщенням, загальною площею 28, 65 кв. м, яке надано позивачам на підставі розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04, а тому відсутні підстави вважати, що Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради не визнає прав позивачів на користування вказаним нерухомим майном. Також позивачі не довели законність права користування спірними сараями 4 та 5, загальною площею 21, 63 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 листопада 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 01 липня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2025 року справу розподілено судді-доповідачу Тітову М. Ю., судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Коротенко Є. В. 
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 521/19438/22, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

09 січня 2026 року справа № 521/19438/22 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2026 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 521/19438/22 між суддями у зв`язку обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2026 року справу № 521/19438/22 передано на розгляд судді-доповідачеві Осіяну О. М., судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Сердюк В. В.

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що в основу розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04 було покладено, в тому числі, акт обслідування житлових умов від 14 лютого 2000 року, згідно якого позивачі користуються двома сараями, площею 21, 63 кв. м, та переобладнаним сараєм, площею 28, 65 кв. м. 
Звертають увагу на те, що в резолютивній частині розпорядження зазначено множинне число «сараї», але при цьому вказана площа лише одного сараю - 28, 65 кв. м, що є технічною помилкою. Зазначену помилку вони помітили нещодавно під час проведення роботи з упорядкування правовстановлюючих документів, однак у відповідь на їх звернення Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради таку помилку не усунула. При цьому із відповіді районної адміністрації вбачається, що проти самого факту користування позивачами двома сараями вона не заперечує, однак і не визнає таке право позивачів, що зумовило звернення їх до суду з позовом за захистом порушеного права.
Звертають увагу на те, що у технічному паспорті відсутні будь-які відмітки про самочинне будівництво, реконструкцію або переобладнання, що, на їх думку, підтверджує як сам факт користування ними сараями вже тривалий час, так і факт користування цими приміщеннями у незмінному вигляді. 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Розпорядженням голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 12 червня 2014 року № 228/01-06 ОСОБА_2 із родиною, складом сім`ї з 6 осіб, надана у користування квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 18 кв. м. Жодних допоміжних приміщень квартира не містила.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані за вказаної адресою, що підтверджується відомостями Д1-225745-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, виданими Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради (а. с. 8).

Розпорядженням голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04 відповідно до заяви ОСОБА_1 позивачам дозволено користуватись сараями, загальною площею 28, 65 кв. м, розташованими за адресою: АДРЕСА_2 , як підсобним приміщенням (пункт 23 розпорядження) (а. с. 9). 

Згідно з актом обстеження житлових умов від 14 лютого 2000 року, складеним керівником житлово-експлуатаційної організації, за адресою: АДРЕСА_2 знаходяться 5 сараїв: площа 1, 2 та 3 колишніх сараїв, переобладнаних в підсобне (допоміжне) приміщення, складає 10, 40 кв. м, 9, 45 кв. м та 8, 80 кв. м відповідно, що загалом становить 28, 65 кв. м; площа 4 та 5 сараїв складає 12, 63 кв. м та 9 кв. м відповідно, що загалом становить 21, 63 кв. м (а. с. 26).

Згідно з технічним паспортом від 30 вересня 2020 року площа квартири б/н в будинку АДРЕСА_2 збільшена до 50, 9 кв. м, з якої: житлова - 21 кв. м, допоміжні приміщення 29, 9 кв. м (а. с. 28-29).

16 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради з проханням надати роз`яснення, якими сараями було дозволено користуватися, як підсобними приміщеннями, відповідно до розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04 та яка їх площа, а також пояснити, чому в розпорядженні не зазначено площу іншого сараю, а саме 21, 63 кв. м, та яким чином можливо вирішити питання щодо усунення зазначених розбіжностей (а. с. 30).

Листом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 березня 2022 року № Д-399 повідомлено ОСОБА_1 , що відповідний пункт розпорядження було прийнято згідно її заяви та наданих нею документів Після отримання витягу з розпорядження районної адміністрації до теперішнього часу (минуло 18 років) від ОСОБА_1 до районної адміністрації не надходило зауважень або заперечень щодо прийнятого розпорядження (а. с. 33).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Завданням цивільного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

У статті 395 ЦК України встановлено, що право користування є речовим правом на чуже майно та відповідно до статті 396 ЦК України підлягає захисту відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Отже, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права користування майном, якщо це право порушується, оспорюється чи не визнається.

Передумовою для застосування наведених норм права є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Звертаючись до суду позовом про визнання права користування двома сараями, площею 21, 63 кв. м, та переобладнаним сараєм, площею 28, 65 кв. м, розташованими по АДРЕСА_2 , позивачі посилались на те, що у розпорядженні голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04, а саме в пункті 23 цього розпорядження, помилково не зазначено точні відомості про кількість приміщень, наданих у користування, та не зазначено площу іншого сараю 21, 63 кв. м, яким вони постійно користуються з 2003 року.

Судами встановлено, що розпорядженням голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04 на підставі заяви ОСОБА_1 дозволено користуватись сараями, загальною площею 28, 65 кв. м, розташованими по АДРЕСА_2 , як підсобним приміщенням, у складі сім`ї із шести осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (пункт 23 розпорядження).

Судами досліджувались схеми, які містяться в акті обстеження житлових умов від 14 лютого 2000 року, складеним керівником житлово-експлуатаційної організації, із яких встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2 знаходяться 5 сараїв: площа 1, 2 та 3 колишніх сараїв, переобладнаних в підсобне (допоміжне) приміщення, складає 10, 40 кв. м, 9, 45 кв. м та 8, 80 кв. м відповідно, що загалом становить 28, 65 кв. м; площа 4 та 5 сараїв складає 12, 63 кв. м та 9 кв. м відповідно, що загалом становить 21, 63 кв. м (а. с. 26).

Тобто, колишні сараї 1, 2 та 3 були переобладнані у підсобне (допоміжне) приміщення, загальною площею 28, 65 кв. м, які на підставі розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04 і були передані позивачам у користування.

Жодних посилань на виділення позивачам у користування спірних 4 та 5 сараїв, загальною площею 21, 63 кв. м, по АДРЕСА_2 , вказане розпорядження не містить.

Апеляційний суд зауважив, що використання терміну «сараїв» у множині в розпорядженні голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04 повністю узгоджується зі схемою в акті обстеження житлових умов заявника від 14 лютого 2000 року, що виключає допущення будь-якої помилки з боку уповноваженої особи районної адміністрації при складанні розпорядження.

Також апеляційний суд зауважив, що матеріали справи не містять інших розпоряджень органів місцевого самоврядування про офіційне надання позивачам дозволу на користування сараями, загальною площею 21, 63 кв. м, по АДРЕСА_2 .

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачі не довели законність права користування спірними сараями 4 та 5, загальною площею 21, 63 кв. м, по АДРЕСА_2 .

Посилання позивачів на те, що вони фактично користуються спірними приміщеннями, загальною площею 21, 63 кв. м, протягом тривалого часу, про що безумовно було відомо відповідачу, проте ці приміщення помилково не відображені в розпорядженні з невідомих причин, правильності указаних висновків не спростовують.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовного того, що відповідач не вчиняв будь-яких дій, направлених на позбавлення позивачів права користування підсобним приміщенням, загальною площею 28, 65 кв. м, яке надано позивачам на підставі розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04, а тому у цій справі відсутні підстави вважати, що Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради не визнає прав позивачів на користування вказаним нерухомим майном.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

На підставі викладеного, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із недоведеністю набуття права користування позивачами сараями, загальною площею 21, 63 кв. м, та недоведеністю позбавлення останніми права користування підсобним приміщенням, загальною площею 28, 65 кв. м, по АДРЕСА_2 , яке надано на підставі розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 грудня 2003 року № 1514/01-04.

Розглядаючи спір, який виник між учасниками, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судами першої та апеляційної інстанцій було ухвалено судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Тому заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 01 липня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович