| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/22989/23 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В.. Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №1266/7 від 30 травня 2023 року «Про відмову в задоволенні скарги», а також зобов`язати відповідача повторно розглянути його скаргу у сфері державної реєстрації.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що Міністерство юстиції України безпідставно відмовило у задоволенні його скарги щодо проведеної державної реєстраційної дії. На думку позивача, відповідна реєстраційна дія була здійснена на підставі рішення Ради адвокатів України від 21 лютого 2023 року №10, яке, як він вважає, прийняте органом після закінчення строку його повноважень, а тому не могло породжувати юридичних наслідків та бути належною правовою підставою для проведення державної реєстрації.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, а доводи позивача щодо нелегітимності Ради адвокатів України не свідчать про протиправність такого наказу. Суд також зазначив, що наказ Міністерства юстиції України №5706/5 від 20 грудня 2022 року, на який посилався позивач, був прийнятий за інших фактичних обставин, у зв`язку з чим не може бути підставою для скасування оскаржуваного наказу.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та фактично не надав належної оцінки основному аргументу позову, який полягає у відсутності в Ради адвокатів України належних повноважень після закінчення строку їх здійснення.
На думку апелянта, якщо рішення Ради адвокатів України прийняте органом поза межами строку його повноважень, воно не може породжувати юридичних наслідків, а відтак не могло бути використане як документ, що став підставою для проведення державної реєстрації.
Крім того, апелянт посилається на окремі постанови Верховного Суду, рішення Європейського суду з прав людини, висновок Дослідницької служби Верховної Ради України, а також на порушення принципу верховенства права та правової визначеності.
Окрему апеляційну скаргу подав ОСОБА_2 , який брав участь у справі як третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним як з процесуальних, так і з матеріально-правових підстав.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції розглядав справу протягом надмірно тривалого часу, не надав оцінки його письмовим поясненням, не дослідив усіх доводів сторін, не встановив усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, та фактично обмежився аналізом лише окремих аргументів позивача.
Також апелянт підтримує доводи ОСОБА_1 щодо відсутності повноважень у Ради адвокатів України після спливу визначеного законом строку та вважає, що саме ця обставина свідчить про незаконність як проведеної державної реєстрації, так і наказу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду відповідної скарги.
У відзивах на апеляційні скарги Міністерство юстиції України просить залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що оскаржуваний наказ прийнято у межах компетенції, на підставі та у спосіб, визначені законом, а доводи апелянтів зводяться до незгоди з правовою оцінкою спірних правовідносин.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними та додатково поданими доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Разом із тим наведене положення процесуального закону не означає, що апеляційний перегляд зводиться лише до перевірки правильності мотивів, наведених судом першої інстанції.
Завданням суду апеляційної інстанції є здійснення повторної юридичної оцінки спірних правовідносин, перевірка правильності застосування норм матеріального права та надання оцінки всім доводам учасників справи, які можуть вплинути на правильність вирішення спору.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на реєстраційну дію державного реєстратора, вважаючи її незаконною, оскільки така дія була проведена на підставі рішення Ради адвокатів України від 21 лютого 2023 року №10.
За результатами розгляду скарги Міністерством юстиції України прийнято наказ №1266/7 від 30 травня 2023 року «Про відмову в задоволенні скарги», який і є предметом оскарження у даній справі. 
Після аналізу матеріалів справи колегія суддів встановила, що під час розгляду скарги Міністерство юстиції України з`ясувало фактичні обставини, дослідило подані заявником документи, перевірило відповідність проведеної державної реєстрації вимогам Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», навело мотиви прийнятого рішення та діяло в межах наданої законом компетенції.
Саме ці обставини підлягають перевірці адміністративним судом при вирішенні питання щодо правомірності оскаржуваного наказу. Водночас аналіз доводів апеляційних скарг свідчить, що вони переважно спрямовані не на спростування висновків, викладених у самому наказі Міністерства юстиції України, а на доведення неправомірності діяльності Ради адвокатів України. Однак саме по собі оспорювання правового статусу органу, рішення якого було покладене в основу реєстраційної дії, без встановлення порушень, допущених Міністерством юстиції України під час розгляду скарги, не може бути достатньою підставою для визнання оскаржуваного наказу протиправним.
Колегія суддів звертає увагу, що аналіз матеріалів справи свідчить: фактично більшість доводів апеляційних скарг стосується правового статусу Ради адвокатів України після закінчення строку її повноважень.
Разом із тим суд вважає за необхідне насамперед визначити предмет цього адміністративного спору, оскільки саме від його правильного визначення залежить оцінка усіх інших доводів апеляційних скарг.
На переконання колегії суддів, предметом судового контролю у даній справі є не законність діяльності Ради адвокатів України як органу адвокатського самоврядування, а правомірність наказу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації.
Саме з урахуванням зазначеного апеляційний суд вважає за необхідне насамперед встановити межі компетенції Міністерства юстиції України під час розгляду такої скарги та з`ясувати, чи покладає закон на відповідача обов`язок самостійно перевіряти легітимність органів адвокатського самоврядування та вирішувати питання про юридичну силу прийнятих ними рішень.
Надаючи оцінку доводам апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне насамперед визначити предмет цього адміністративного спору та коло юридично значимих обставин, які підлягають встановленню під час його вирішення.
Як убачається із матеріалів справи, позивач оскаржує наказ Міністерства юстиції України №1266/7 від 30 травня 2023 року, яким за результатами розгляду його скарги у сфері державної реєстрації відмовлено у її задоволенні.
Отже, безпосереднім предметом судового контролю є індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень, прийнятий у межах процедури адміністративного оскарження, а не рішення Ради адвокатів України чи правомірність діяльності органів адвокатського самоврядування загалом.
Саме тому під час вирішення цієї справи суд повинен встановити, чи діяло Міністерство юстиції України в межах наданих йому законом повноважень, чи дотрималося встановленої законом процедури розгляду скарги, чи належним чином застосувало норми матеріального права та чи існували передбачені законом підстави для прийняття оскаржуваного наказу.
Натомість питання щодо законності діяльності Ради адвокатів України, порядку формування її складу, строку здійснення нею повноважень або правових наслідків прийнятих нею рішень саме по собі не становить предмета цього адміністративного спору.
Колегія суддів звертає увагу, що адміністративне судочинство ґрунтується на принципі офіційного з`ясування всіх обставин справи, однак цей принцип не означає, що суд повинен вирішувати питання, які не входять до предмета заявленого позову або виходять за межі компетенції відповідача, рішення якого оскаржується.
Таким чином, визначальним для правильного вирішення спору є не встановлення того, чи мала Рада адвокатів України повноваження на момент прийняття рішення від 21 лютого 2023 року №10, а з`ясування того, чи був відповідач зобов`язаний під час розгляду скарги встановлювати зазначені обставини та чи наділений він відповідними повноваженнями законом.
Саме відповідь на це питання, на переконання колегії суддів, має визначальне значення для оцінки всіх інших доводів апеляційних скарг.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена конституційна норма є фундаментальною гарантією принципу законності діяльності суб`єктів владних повноважень та виключає можливість покладення на державний орган будь-яких повноважень або обов`язків, які прямо не визначені законом.
Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначає порядок адміністративного оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних реєстраторів, а також компетенцію Міністерства юстиції України при розгляді відповідних скарг.
Аналіз наведених положень Закону свідчить, що Міністерство юстиції України під час розгляду скарги перевіряє законність проведеної реєстраційної дії, додержання державним реєстратором вимог законодавства, наявність необхідних документів та відповідність проведеної реєстрації вимогам Закону.
Водночас жодна норма зазначеного Закону не наділяє Міністерство юстиції України повноваженнями вирішувати питання щодо легітимності органів професійного самоврядування, оцінювати правомірність формування їх складу або встановлювати втрату ними повноважень.
Так само законом не передбачено права Міністерства юстиції України визнавати такими, що не породжують юридичних наслідків, рішення інших суб`єктів права лише на підставі власної правової оцінки.
Натомість доводи апелянтів фактично зводяться до того, що Міністерство юстиції України під час розгляду скарги мало самостійно вирішити складне правове питання щодо строку здійснення повноважень Радою адвокатів України, дійти висновку про відсутність у неї компетенції та, виходячи з цього, визнати юридично неспроможним рішення зазначеного органу.
На переконання колегії суддів, такий підхід не узгоджується ані зі змістом Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», ані з конституційним принципом діяльності органів державної влади.
Фактично реалізація запропонованого апелянтами підходу означала б покладення на Міністерство юстиції України функції вирішення спорів про компетенцію інших суб`єктів права, що виходить далеко за межі адміністративної процедури розгляду скарг у сфері державної реєстрації.
При цьому колегія суддів наголошує, що наявність у заявника власної правової позиції щодо законності рішення Ради адвокатів України не трансформує таку позицію у встановлений законом обов`язок Міністерства юстиції України самостійно вирішувати питання, які законом не віднесені до його компетенції.
Саме тому доводи апелянтів про те, що відповідач був зобов`язаний перевірити строк повноважень Ради адвокатів України та надати оцінку законності її діяльності, є необґрунтованими.
Вирішення зазначеного питання належить до компетенції суду під час розгляду відповідного спору між належними учасниками, однак не входить до предмета перевірки Міністерства юстиції України під час здійснення адміністративного перегляду реєстраційних дій.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості наведених апелянтами доводів, колегія суддів виходить із того, що повноваження Міністерства юстиції України під час розгляду скарг у сфері державної реєстрації визначаються виключно Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».
Системний аналіз положень зазначеного Закону свідчить, що адміністративний порядок оскарження спрямований на перевірку законності реєстраційної дії, правильності застосування державним реєстратором вимог законодавства та дотримання ним процедури державної реєстрації.
При цьому законодавець чітко визначив предмет такої перевірки та не наділив Міністерство юстиції України повноваженнями здійснювати судову оцінку правомірності діяльності інших юридичних осіб чи органів самоврядування або вирішувати спори щодо обсягу їх компетенції.
Іншими словами, під час розгляду скарги Міністерство юстиції України перевіряє, чи мав державний реєстратор правові підстави для проведення відповідної реєстраційної дії, однак не здійснює перевірку законності кожного рішення, яке стало підставою для подання документів на державну реєстрацію, поза межами повноважень, визначених законом.
Такий висновок узгоджується із природою адміністративного оскарження як позасудового способу захисту права, який не може підміняти судовий контроль за діяльністю інших суб`єктів права.
Фактично доводи апелянтів ґрунтуються на тому, що Міністерство юстиції України повинно було встановити наявність чи відсутність повноважень у Ради адвокатів України, оцінити правомірність формування її складу, зробити висновок про втрату нею легітимності та, виходячи із власної оцінки зазначених обставин, не враховувати прийняте нею рішення.
Проте реалізація такого підходу означала б, що Міністерство юстиції України фактично перебирає на себе функцію суду щодо вирішення спору про право.
З наведеним колегія суддів погодитися не може.
Питання законності формування органів адвокатського самоврядування, строку здійснення ними повноважень та правових наслідків прийнятих ними рішень є самостійним предметом судового контролю та не можуть бути вирішені Міністерством юстиції України в межах адміністративної процедури розгляду скарги.
Отже, навіть за умови існування правового спору щодо повноважень Ради адвокатів України відповідач не був наділений законом повноваженнями самостійно встановлювати відповідні обставини та покладати їх в основу прийнятого рішення.
Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на характер рішення Ради адвокатів України від 21 лютого 2023 року №10, яке покладене в основу доводів апеляційних скарг.
Матеріали справи свідчать, що зазначене рішення не було предметом судового оскарження у межах цієї адміністративної справи.
Позовні вимоги не містять вимоги про визнання його протиправним чи нечинним, а Рада адвокатів України не є відповідачем у даному спорі.
За таких обставин оцінка законності відповідного рішення можлива лише настільки, наскільки вона необхідна для перевірки правомірності дій Міністерства юстиції України.
Водночас адміністративний суд не може в межах цієї справи фактично вирішити питання про законність рішення Ради адвокатів України без участі самого органу, який його прийняв, та без заявлення відповідних позовних вимог.
Такий підхід не відповідав би принципам диспозитивності, змагальності та рівності учасників процесу, передбаченим Кодексом адміністративного судочинства України.
Більше того, встановлення у мотивувальній частині постанови висновку про незаконність рішення Ради адвокатів України за відсутності відповідного предмета спору створило б правові наслідки для особи, яка не є відповідачем у цій справі та не реалізовувала повною мірою свої процесуальні права щодо спростування відповідних доводів.
Колегія суддів вважає такий підхід неприпустимим.
Саме тому суд не вбачає правових підстав для надання остаточної оцінки законності рішення Ради адвокатів України у межах цієї справи.
Таким чином, навіть якщо припустити правильність тверджень апелянтів щодо відсутності у Ради адвокатів України повноважень після закінчення строку їх здійснення, сама по собі ця обставина не свідчить про протиправність оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України, оскільки відповідач не був наділений законом повноваженнями самостійно вирішувати зазначене питання під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації. Відтак наведені доводи не спростовують правомірності оскаржуваного рішення відповідача та не можуть бути підставою для задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів зазначає, що ключовим припущенням, на якому ґрунтуються доводи обох апеляційних скарг, є твердження про те, що після закінчення строку здійснення повноважень Ради адвокатів України всі прийняті нею рішення автоматично втратили юридичну силу та не могли бути використані як підстава для проведення державної реєстрації.
Разом із тим наведений висновок не випливає безпосередньо із положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Аналіз наведених апелянтами положень Закону свідчить, що вони регламентують порядок формування органів адвокатського самоврядування, строк здійснення ними повноважень, компетенцію відповідних органів та порядок організації їх діяльності.
Водночас зазначений Закон не містить норми, відповідно до якої із закінченням строку повноважень Ради адвокатів України всі прийняті нею після цього рішення автоматично є нікчемними, такими, що не створюють юридичних наслідків, або не можуть застосовуватися іншими суб`єктами права.
Таким чином, доводи апелянтів фактично ґрунтуються не на прямому приписі закону, а на власному тлумаченні правових наслідків спливу строку повноважень відповідного органу.
Сам по собі спір щодо компетенції певного органу ще не свідчить про втрату юридичної сили прийнятих ним актів.
Юридичні наслідки діяльності відповідного органу повинні визначатися законом або рішенням компетентного суду.
До моменту встановлення відповідних обставин у визначеному законом порядку рішення такого органу користуються презумпцією юридичної чинності та можуть породжувати відповідні правові наслідки.
Матеріали справи не містять доказів того, що станом на день прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу рішення Ради адвокатів України від 21 лютого 2023 року №10 було:
• скасовано; 
• визнано протиправним; 
• визнано нечинним; 
• або позбавлено юридичної сили у встановленому законом порядку. 
За таких обставин Міністерство юстиції України було зобов`язане виходити із наявного правового стану відповідних документів.
Матеріали справи не містять доказів того, що на момент прийняття оскаржуваного наказу Міністерство юстиції України мало встановлені законом підстави не враховувати рішення Ради адвокатів України як документ, що був покладений в основу відповідної реєстраційної дії. Саме ця обставина є визначальною для оцінки правомірності оскаржуваного наказу.
Апелянти стверджують, що Міністерство юстиції України було зобов`язане задовольнити подану скаргу, оскільки рішення Ради адвокатів України, яке стало підставою для проведення державної реєстраційної дії, прийняте після закінчення строку повноважень цього органу, а відтак не могло породжувати жодних юридичних наслідків.
Колегія суддів не може погодитися з наведеними доводами.
Насамперед суд зазначає, що будь-який індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень підлягає оцінці виходячи із правового та фактичного стану, який існував на момент його прийняття.
Саме тому під час перевірки правомірності наказу Міністерства юстиції України суд повинен встановити не те, чи існують різні наукові або правові підходи до питання строку здійснення повноважень Ради адвокатів України, а те, чи мав відповідач на момент прийняття оскаржуваного рішення достатні правові підстави для висновку про незаконність відповідної реєстраційної дії.
Матеріали справи свідчать, що під час розгляду скарги Міністерство юстиції України виходило із наявних документів, чинного нормативного регулювання та обставин, встановлених у межах адміністративної процедури.
При цьому апелянтами не надано доказів того, що на момент прийняття наказу №1266/7 існувало судове рішення, інший обов`язковий до виконання акт компетентного органу або пряма норма закону, яка б однозначно встановлювала втрату юридичного значення рішення Ради адвокатів України від 21 лютого 2023 року №10 саме для цілей проведення державної реєстрації.
Таким чином, доводи апеляційних скарг фактично ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтами положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яке вони пропонують покласти в основу оцінки законності дій Міністерства юстиції України.
Однак адміністративний суд не може виходити виключно із правової позиції однієї зі сторін спору без встановлення того, що така позиція випливає безпосередньо із закону або підтверджується належними джерелами права.
За відсутності такого нормативного підґрунтя покладення на Міністерство юстиції України обов`язку діяти відповідно до запропонованого апелянтами тлумачення означало б фактичне розширення меж компетенції відповідача порівняно з тими, які визначені законом.
Окремо колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку твердженню апелянтів про те, що після спливу строку повноважень Ради адвокатів України будь-які прийняті нею рішення не можуть враховуватися іншими суб`єктами права.
Такий висновок не може бути прийнятий судом з огляду на таке.
Наведені апелянтами положення Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дійсно визначають строк здійснення повноважень відповідних органів адвокатського самоврядування.
Разом із тим із цих норм не випливає безпосередній висновок про те, що після закінчення такого строку кожне наступне рішення відповідного органу автоматично втрачає юридичне значення для всіх суб`єктів правовідносин незалежно від конкретних обставин та без необхідності вирішення відповідного спору у встановленому законом порядку.
Фактично апелянти пропонують суду застосувати правовий наслідок, який прямо законом не передбачений.
Колегія суддів звертає увагу, що судове рішення повинно ґрунтуватися на законі, а не на припущеннях щодо можливих наслідків застосування відповідних норм права.
Саме тому наведене тлумачення не може бути покладене в основу висновку про незаконність наказу Міністерства юстиції України.
Значну частину доводів апеляційної скарги позивач пов`язує із наказом Міністерства юстиції України №5706/5 від 20 грудня 2022 року, вважаючи, що прийняття зазначеного наказу свідчить про сформовану правову позицію самого Міністерства щодо відсутності повноважень Ради адвокатів України.
Колегія суддів не може погодитися із зазначеним твердженням.
Індивідуальний адміністративний акт породжує юридичні наслідки виключно у межах тих конкретних правовідносин, для врегулювання яких його прийнято.
Сам по собі факт прийняття Міністерством юстиції України іншого наказу за результатами розгляду іншої скарги не означає існування універсального обов`язку приймати аналогічні рішення незалежно від фактичних обставин конкретної справи.
Крім того, принцип законності вимагає оцінювати правомірність кожного адміністративного акта самостійно, виходячи із фактичних обставин, установлених під час його прийняття, та вимог законодавства, чинного на відповідний момент.
Отже, сам по собі наказ Міністерства юстиції України №5706/5 не є достатньою правовою підставою для висновку про незаконність наказу №1266/7.
Наявність різних адміністративних рішень, прийнятих суб`єктом владних повноважень у різних правовідносинах, сама по собі не свідчить про протиправність одного з них. Для такого висновку необхідно встановити тотожність фактичних обставин, однаковість правового регулювання та відсутність об`єктивних причин для різного вирішення відповідних питань. Апелянтами таких обставин суду не доведено.
На обґрунтування своїх вимог апелянти посилаються на окремі постанови Верховного Суду, вважаючи, що викладені у них правові висновки підтверджують неправильність висновків суду першої інстанції та свідчать про протиправність наказу Міністерства юстиції України.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд, застосовуючи норму права до спірних правовідносин, враховує висновки щодо її застосування, викладені у постановах Верховного Суду.
Разом із тим обов`язок врахування правових висновків Верховного Суду не означає механічного застосування будь-якої постанови незалежно від предмета спору та фактичних обставин конкретної справи.
Правова позиція Верховного Суду повинна застосовуватися лише за умови подібності правовідносин, що передбачає тотожність предмета спору, юридично значимих обставин та нормативного регулювання.
Саме тому саме по собі посилання на окрему постанову Верховного Суду без встановлення подібності відповідних правовідносин не може свідчити про неправильне застосування судом норм матеріального права.
Проаналізувавши постанови Верховного Суду, на які посилаються апелянти, колегія суддів встановила, що жодна із них не містить висновку про те, що Міністерство юстиції України під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації зобов`язане самостійно вирішувати питання щодо правомірності діяльності органів адвокатського самоврядування або встановлювати юридичну силу прийнятих ними рішень.
Так само наведені постанови не містять висновку про автоматичну втрату юридичної сили усіма рішеннями Ради адвокатів України після спливу строку здійснення її повноважень.
Таким чином, наведена судова практика не спростовує правильності висновків суду першої інстанції та не впливає на оцінку законності оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України.
У своїй апеляційній скарзі позивач також посилається на окремі рішення Європейського суду з прав людини, вважаючи, що вони підтверджують необхідність визнання рішення Ради адвокатів України таким, що не створює юридичних наслідків.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права та підлягає застосуванню судами України.
Водночас застосування практики Європейського суду здійснюється з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, предмета спору та правового питання, яке було предметом розгляду відповідного міжнародного судового органу.
Саме тому окремі висновки Європейського суду не можуть застосовуватися ізольовано від фактичного контексту справи, у якій вони були сформульовані.
Проаналізувавши рішення Європейського суду, на які посилаються апелянти, колегія суддів дійшла висновку, що вони стосуються інших категорій правовідносин та не містять висновків щодо застосування законодавства України про державну реєстрацію юридичних осіб або порядку здійснення повноважень Міністерством юстиції України при розгляді відповідних скарг.
Так само зазначені рішення не містять висновку про автоматичне припинення юридичної сили актів органу лише у зв`язку із виникненням спору щодо строку здійснення ним повноважень.
За таких обставин наведена практика Європейського суду не змінює висновків колегії суддів у даній справі.
Окремо колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо істотних порушень норм процесуального права, допущених судом першої інстанції.
Апелянт зазначає, що справа розглядалася протягом надмірно тривалого часу, суд не дослідив усіх доказів, не надав належної оцінки письмовим поясненням третьої особи та не навів мотивів відхилення кожного із наведених нею аргументів.
Колегія суддів виходить із того, що відповідно до частини другої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування рішення суду є лише таке порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Сам факт незгоди учасника справи із повнотою мотивування рішення суду першої інстанції не є достатньою підставою для його скасування.
Разом із тим колегія суддів погоджується, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції не містить окремої відповіді на всі аргументи третьої особи.
Однак зазначена обставина не вплинула на правильність вирішення спору по суті.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції здійснює повторний перегляд справи та наділений повноваженнями самостійно дослідити доводи апеляційних скарг, надати оцінку доказам та усунути недоліки мотивування рішення суду першої інстанції.
Саме тому під час апеляційного перегляду колегією суддів було перевірено кожний довід апеляційних скарг, надано оцінку всім аргументам учасників справи та встановлено, що наведені процесуальні зауваження не впливають на законність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів звертає увагу, що більшість доводів апеляційних скарг фактично спрямована на доведення нелегітимності Ради адвокатів України. Водночас навіть у разі обґрунтованості таких доводів вони самі по собі не свідчать про протиправність наказу Міністерства юстиції України без встановлення того, що відповідач порушив вимоги Закону №755-IV під час розгляду відповідної скарги. Оскільки таких порушень судом не встановлено, наведені апелянтами аргументи не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Надаючи остаточну оцінку доводам апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на межі судового контролю у цій справі.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди перевіряють, чи прийняті рішення суб`єктів владних повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, а також чи є вони обґрунтованими, безсторонніми, добросовісними, пропорційними та своєчасними.
Таким чином, предметом перевірки адміністративного суду є саме законність рішення суб`єкта владних повноважень, а не абстрактна оцінка правомірності діяльності інших осіб або органів, які не є відповідачами у справі.
Саме такий підхід відповідає принципу ефективного судового захисту, оскільки забезпечує перевірку тих правовідносин, які безпосередньо стали предметом спору між сторонами.
Інше тлумачення призвело б до фактичного вирішення судом питань, які не були предметом позову, не охоплюються заявленими позовними вимогами та можуть бути предметом окремих судових проваджень.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач фактично пропонує суду під час перевірки законності наказу Міністерства юстиції України вирішити інше, значно ширше питання, а саме - встановити правові наслідки здійснення Радою адвокатів України своїх повноважень після закінчення строку їх здійснення.
Разом із тим вирішення зазначеного питання виходить за межі предмета цього адміністративного спору.
У межах даної справи суд не здійснює перевірку діяльності Ради адвокатів України як самостійну форму судового контролю та не вирішує питання щодо законності усіх прийнятих нею рішень.
Предметом перевірки є виключно те, чи діяло Міністерство юстиції України правомірно, приймаючи наказ №1266/7 від 30 травня 2023 року.
Саме тому обставини, які не впливають на оцінку законності зазначеного наказу, не можуть бути визначальними для вирішення цього спору.
Однією із фундаментальних складових принципу верховенства права є принцип правової визначеності.
Зміст цього принципу полягає, зокрема, у передбачуваності правозастосування, стабільності правовідносин та недопустимості покладення негативних правових наслідків на особу або суб`єкта владних повноважень у випадку, коли відповідний обов`язок прямо не встановлений законом або його зміст є неоднозначним.
У контексті спірних правовідносин це означає, що Міністерство юстиції України, здійснюючи розгляд скарги у сфері державної реєстрації, повинно діяти виключно в межах тих повноважень та процедур, які прямо визначені законом.
Наведені апелянтами доводи фактично зводяться до покладення на відповідача обов`язку самостійно вирішити складне питання застосування Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначити наслідки закінчення строку повноважень Ради адвокатів України та зробити висновок про юридичну силу прийнятих нею рішень.
Водночас колегія суддів не встановила, що на момент прийняття оскаржуваного наказу закон прямо покладав на Міністерство юстиції України такий обов`язок або визначав порядок його реалізації.
За відсутності прямого нормативного регулювання покладення на суб`єкта владних повноважень негативних наслідків через невчинення дій, обов`язковість яких законом не передбачена, суперечило б принципу правової визначеності як складовій верховенства права.
Саме тому колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційних скарг про те, що Міністерство юстиції України діяло неправомірно лише тому, що не здійснило правову оцінку обставин, які законом прямо не віднесені до предмета його адміністративної перевірки.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що більшість доводів апеляційних скарг фактично стосується правової оцінки діяльності Ради адвокатів України після закінчення строку здійснення нею повноважень.
Разом із тим зазначені доводи не спростовують установлених судом обставин щодо порядку прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу та не підтверджують порушення відповідачем вимог законодавства, яке регулює процедуру адміністративного оскарження у сфері державної реєстрації.
Апелянтами також не наведено переконливих доводів і не подано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що на момент прийняття наказу №1266/7 відповідач діяв поза межами своїх повноважень, застосував норму права, яка не підлягала застосуванню, або не застосував норму права, яка підлягала застосуванню.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що наведені в апеляційних скаргах аргументи не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко