ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

15 липня 2026 року      м. Чернівці  справа № 726/1488/25
провадження №22-ц/822/673/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Перепелюк І. Б. 
суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н. 
секретар Черновська А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 2 лютого 2026 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Скіф-Контрол» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до TOB «Скіф-Контрол» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2024 року по день звернення до суду з позовом.
Позов обґрунтовано наступним. Позивач з 01.12.2006 року прийнятий на роботу на посаду інженера у TOB «Скіф-Контрол». 01.02.2018 року його було переведено на посаду інженера з механізації та автоматизації виробничих процесів.
Зазначив, що його робоче місце, починаючи з прийняття на роботу у TOB «Скіф-Контрол», за домовленістю між TOB "Скіф-Контрол" та МПП "Промсофт", знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул. Матросова, 20 в офісі МПП "Промсофт".
Таким чином, свої робочі обов`язки позивач виконував віддалено, шляхом обміну повідомленнями із роботодавцями та клієнтами через електронну пошту, а також шляхом пересилання необхідних документів у паперовому вигляді через поштовий сервіс «Нова Пошта».
Вказував, що у грудні 2023 року, по телефону, секретар ТОВ "Скіф-Контрол" повідомила ОСОБА_1 про те, що йому потрібно підписати деякі документи, що були надіслані «Новою Поштою».
Отримавши пакет документів, він побачив оригінали наказів про надання відпустки без збереження заробітної плати та оригінали його заяв про надання відпусток за власний рахунок, за період із 15.07.2022 року по 31.12.2023 року. Роботодавець пояснив ОСОБА_1 , що дані накази потрібно підписати для впорядкування документації в бухгалтерії. Вказані документи він підписав, однак про те, що за вказаний період він не буде отримувати заробітну плату, йому нічого не повідомляли.
У подальшому, а саме 20.06.2024 року роботодавець знову надіслав ОСОБА_1 оригінали наказів про надання відпустки без збереження заробітної плати та оригінали його заяв про надання відпусток за власний рахунок за період із 01.01.2024 року по 30.06.2024 року. Однак, цього разу позивач відмовився їх підписувати. Причиною цьому стало те, що ТОВ "Скіф-Контрол" перестало виплачувати позивачу заробітну плату. Таким чином, заробітну плату йому не виплачували із 01.08.2022 року по 01.03.2023 року та з 01.09.2023 року по день звернення до суду із даним позовом. Його усні та письмові заяви щодо нарахування заробітної плати роботодавець ігнорує.
Стверджував, що з 01.01.2024 року по 30.06.2024 року його було примусово відправлено у відпустку без його згоди. При цьому увесь цей час він виконував свої трудові обов`язки, однак заробітну плату не отримує дотепер.
Просив стягнути із ТОВ "Скіф-Контрол" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період перебування у відпустці без збереження заробітної плати з 01.01.2024 року по день звернення до суду із вказаним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 2 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ "Скіф-Контрол" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівців від 2 лютого 2026 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 вважає, що рішення суду ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.
Посилаючись на обставини, зазначені в позові, вказує, що із початку своєї трудової діяльності, в тому числі із 2022 року до часу звернення до суду із даним позовом, належним чином виконував свої трудові обов`язки. Наголошує, що виконував їх навіть тоді, коли перебував у відпустці без збереження заробітної плати, а також у той час, коли роботодавець «силоміць» відправив його у таку відпустку (із 01.01.2024 по 30.06.2024 року). Більше того, роботодавець вимагав виконання посадових обов`язків у цей період, однак не оплачував їх виконання.
Також апелянт не погоджується з висновком суду про обрання позивачем неналежного способу захисту та вважає, що належний спосіб захисту має обрати суд згідно з запропонованою в позові кваліфікацією спору, а формування змісту та обсягу заявлених позовних вимог диспозитивним правом позивача.
На думку позивача, ефективний чи належний спосіб захисту обирає суд, якщо прагнення позивача є безсумнівно зрозумілим, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до способу захисту прав, визначеного законом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ТОВ "Скіф-Контрол" просить апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Та стягнути з позивача на користь ТОВ "Скіф-Контрол" витрати на правничу допомогу в розмірі 68 000грн.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
Судом встановлено, що 01.12.2006 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду інженера у TOB "Скіф-Контрол".
01.02.2018 року його було переведено на посаду інженера з механізації та автоматизації виробничих процесів дану посаду він займає до цього часу, що підтверджується довідкою № 01/250, виданої ТОВ "Скіф-Контрол" 11 жовтня 2024 року.
Місцем роботи ОСОБА_1 з моменту працевлаштування є приміщення по АДРЕСА_1 , про що свідчить копія візитівки ТОВ "Скіф-Контрол", а також рекламні матеріали із зазначенням адреси представництва товариства у м. Чернівцях за вказаною адресою.
На вищевказаній візитівці зазначено, що ОСОБА_1 є регіональним представником ТОВ "Скіф-Контрол". Вказано також три номери телефонів, веб-сайт товариства - www.skifcontrol.com.ua, та e-mail ІНФОРМАЦІЯ_1 У найменуванні електронної пошти зазначено прізвище позивача та перша буква його імені, що очевидно та поза розумним сумнівом свідчить про те, що вона призначена для робочого спілкування з питань діяльності товариства безпосередньо із його посадовою особою, регіональним представником - ОСОБА_1 .
Встановлено, та не заперечується сторонами, що робоче спілкування між сторонами, за необхідності відбувалося, в тому числі, і шляхом пересилання одне одному письмових документів через поштовий сервіс «Нова Пошта».
Встановлено, що на підстави власноруч підписаних ОСОБА_1 заяв, йому було надано:
- згідно з наказом №13-к від 15.07.2022р. (заява від 15.07.2022 року), відпустку без збереження заробітної плати з 15.07.2022 року по 22.08.2022 року (39 календарних днів);
- згідно з наказом №16/1-к від 23.08.2022р. ( заява від 23.08.2022 року) відпустку без збереження заробітної плати з 23.08.2022 року по 20.11.2022 року (90 календарних днів);
- згідно з наказом №29-к від 21.11.2022р. (заява від 21.11.2022 року) відпустку без збереження заробітної плати 3 21.11.2022 року по 18.02.2023 року (90 календарних днів);
- згідно з наказом №1/3/1-к від 17.02.2023р. ( заява від 17.02.2023 року) відпустка без збереження заробітної плати 3 19.02.2023 року по 28.02.2023 року (10 календарних днів) додається );
- згідно з наказом №5-к від 01.06.2023р. ( заява від 01.06.2023 року) відпустка без збереження заробітної плати з 01.06.2023 року по 30.06.2023 року (30 календарних днів);
- згідно з наказом №16-к від 31.08.2023р. (заяви від 31.08.2023 року) відпустка без збереження заробітної плати 3 01.09.2023 року по 15.11.2023 року (76 календарних днів);
- згідно з наказом №25/1-к від 16.11.2023р. ( заяви від 16.11.2023 року) відпустка без збереження заробітної плати з 16.11.2023 року по 31.12.2023 року (46 календарних днів).
При цьому ОСОБА_1 наголошує що він фактично не перебував у відпустці, а продовжував виконувати свої трудові обовязки. При цьому його не попереджували про те, що він не отримуватиме заробітну платню за вказані періоди відпустки.
У подальшому, роботодавець знову надіслав позивачу аналогічні документи, а його представник вкотре вказала про те, що позивачу необхідно підписати такі заяви і надіслати їх назад.
Однак цього разу ОСОБА_1 відмовився підписувати надані заяви про відпустку. Незважаючи на це, ОСОБА_1 було надано:
- відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін під час дії воєнного стану на 44 календарних днів із 01.01.2024р. по 13.02.2024р., відповідно до копії наказу №1-к від 01.01.2024р.;
- відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін під час дії воєнного стану на 16 календарних днів із 14.02.2024р. по 29.02.2024р., відповідно до копії наказу №5-к від 14.02.2024р;
- відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін під час дії воєнного стану на 74 календарних днів із 01.03.2024р. по 13.05.2024р., відповідно до копії наказу №8-к від 01.03.2024р.;
- відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін під час дії воєнного стану на 48 календарних днів із 14.05.2024р. по 30.06.2024р., відповідно до копії наказу №14-к від 14.05.2024р.
Таким чином, термін наданої відпустки фактично починається із 01.01.2024 та триває до 30.06.2024 року.
Разом із тим, як це встановлено із копій заяв про надання відпусток, на них відсутній підпис ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки ТОВ "Скіф-Контрол" № 01/250 від 11.10.2024 року, ОСОБА_1 отримував дохід із січня по липень 2022 року, із березня по травень 2023 року, у липні - серпні 2023 року. У інші місяці із січня 2022 року по вересень 2024 року виплати не отримував.
Позивач звернувся до Державної служби з питань праці із відповідним листом. У відповіді Державної служби України з питань праці від 30.01.2025р зазначено, що його вимоги щодо виплати заробітної плати, викладені в скарзі обставини, не підтверджені документально і заперечуються керівником TOB «СКІФКОНТРОЛ», а тому мають ознаки індивідуального трудового спору, який підлягає вирішенню в судовому порядку.
З поданих відповідачем актів про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці та доповідних записок встановлено, за період з 01 січня 2024 по 27 травня 2025 року ОСОБА_1 не з`являвся на роботу, про причини відсутності на роботі не повідомляв.
У табелі обліку використання робочого часу у графі відмітки про явки та неявки за числами, зафіксовано, що з 02.01.2023 року по 31.12.2023 року, працівник ОСОБА_1 не з`являвся на роботу та у відповідних графах стоїть позначка «НА». Із 01.01.2024 року по 30.04.2025 року працівник ОСОБА_1 не з`являвся на роботу та у відповідних графах стоїть позначка «НЗ». 
Позивач як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі стверджує, що у зазначений період - із 2022 року і по день звернення до суду із вказаним позовом, він належним чином виконував свої трудові обов`язки та додає скріншоти робочої електронної поштової скриньки (e-mail ІНФОРМАЦІЯ_2) де зафіксовано безліч повідомлень, як вхідних, так і вихідних, за період із 12.07.2021 року по 12.06.2024 року .
Крім того також додає копії документів, які свідчать про його трудову діяльність за вказаний період, зокрема: замовлень обладнання та устаткування у ТОВ "Скіф-Контрол", заявки на товари, листування із посадовими особами та клієнтами ТОВ "Скіф-Контрол" щодо конкретних товарів, замовлень та заявок, заявки до договору про надання послуг міжнародного експрес-відправлення, де контактною особою вказано ОСОБА_1 , рахунки на оплату замовлень, які надіслані ОСОБА_1 для контрагенів, контракти, інвойси, документи про участь у публічних закупівлях, де контактною особою вказано ОСОБА_1 , тощо. Такі документи датовано, починаючи з 2022 року та закінчуючи кінцем травня 2024 року. 
Згідно витребуваної у ПрАТ «ВФ Україна» інформації, абонент ОСОБА_1 , якому належить номер телефону НОМЕР_1 , за період із 01.01.2024 року по 02.02.2025 року неодноразово зв`язувався із іншими номерами, якими, зі слів позивача є його колеги по роботі: ОСОБА_2 - комерційний директор ТОВ "Скіф-Контрол",  ОСОБА_3 секретар, ОСОБА_6 ОСОБА_7 - менеджери з продажів, ОСОБА_5 - інженер.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів факту порушення його права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки судом не встановлено обставин вимушеного прогулу, втрати можливості працювати чи втрати доходу саме внаслідок незаконних дій відповідача. При цьому суд зазначив, що хоча оформлення відповідачем відпусток без збереження заробітної плати не відповідало вимогам трудового законодавства та могли мати місце окремі порушення трудових прав позивача, такі обставини не були предметом заявлених позовних вимог і самі по собі не є підставою для застосування обраного позивачем способу судового захисту.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).
У справі, що переглядається встановлено та не оспорюється сторонами, що між ТОВ "Скіф-Контрол" та ОСОБА_1 з 01.12.2006 року існують трудові правовідносини та на час розгляду справи, трудові правовідносини між ними не припинено.
Звертаючись з позовом, позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
Згідно визначення, наданого Верховним Судом у постанові від 17.01.2024 у справі № 708/447/23, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, внаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.
Вимушений прогул передбачає відсутність можливості працівника виконувати роботу з вини роботодавця, тоді як наведені позивачем обставини та докази свідчать про фактичне здійснення ним трудової діяльності, що унеможливлює кваліфікацію відповідного періоду як вимушеного прогулу.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що в даній справі ознак вимушеного прогулу не вбачається.
Однак, зі змісту позову встановлено, що позивач фактично просить стягнути з відповідача, перебуваючи і на даний час з ним в трудових відносинах, не виплачену йому заробітну плату за період з 01.01.2024 року по день звернення з позовом.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції посилався на обрання позивачем не належного способу захисту. 
Однак, судом не було враховано наступного.
Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Такі правові висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15 червня2021 року справа № 904/5726/19, провадження № 12-95гс20.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень, тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Таку позицію виснувала Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18. 
Як убачається зі змісту позовних вимог, предметом позову фактично є стягнення заробітної плати з підстав порушення відповідачем зобов`язань щодо виплати заробітної плати працюючому працівнику. 
Судом встановлено, що позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 01 січня 2024 року по день звернення до суду з позовом.
Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вказував, що у період з 01 січня 2024 року не отримує заробітну плату, оскільки згідно наказів ТОВ "Скіф-Контрол" він перебував у відпустці без збереження заробітної плати під час дії воєнного стану. Однак, заяв про надання йому відпустки він не писав та наказів не підписував. 
Як встановлено з матеріалів справи, ТОВ "Скіф-Контрол" були надіслані ОСОБА_1 накази про надання відпусток без збереження заробітної плати та заяви про надання відпусток у період з 01 січня 2024 року для підпису.
З вказаних документів встановлено, що вони не підписані ОСОБА_1 .
Незважаючи на це, ОСОБА_1 було надано:
- відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін під час дії воєнного стану на 44 календарних днів із 01.01.2024р. по 13.02.2024р., відповідно до копії наказу №1-к від 01.01.2024р.;
- відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін під час дії воєнного стану на 16 календарних днів із 14.02.2024р. по 29.02.2024р., відповідно до копії наказу №5-к від 14.02.2024р;
- відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін під час дії воєнного стану на 74 календарних днів із 01.03.2024р. по 13.05.2024р., відповідно до копії наказу №8-к від 01.03.2024р.;
- відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін під час дії воєнного стану на 48 календарних днів із 14.05.2024р. по 30.06.2024р., відповідно до копії наказу №14-к від 14.05.2024р.
Згідно зі статтями 25, 26 Закону України «Про відпустки» та статтею 84 КЗпП України, надання відпустки без збереження заробітної плати допускається лише за ініціативою працівника, яка повинна бути виражена у формі особистої письмової заяви, а в окремих випадках - також за погодженням із роботодавцем. Законодавство не передбачає можливості примусового направлення працівника у таку відпустку за рішенням роботодавця.
Таким чином, відпустки без збереження заробітної плати не були оформлені у визначеному законом порядку, тому ОСОБА_1 зобов`язаний був виконувати покладені на нього трудові обов`язки.
Отже, обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець. Захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.
За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21), зазначено, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). 
Відповідач стверджує, що з 01 січня 2024 року ОСОБА_1 самоусунувся від виконання своїх обов`язків, був відсутній на робочому місці, уникав повідомлень ТОВ "Скіф-Контрол" про необхідність надати пояснення про відсутність на роботі, тому і було складено акти про фактичну відсутність працівника на роботі та відмову від виконання обов`язків, а у табелі обліку використання робочого часу ставились відмітки «неявка з нез`ясованих причин».
Однак, із зазначеними актами позивач не був ознайомлений, оскільки на них відсутній його підпис, як і немає належним чином оформлених доказів про відмову позивача про ознайомлення з цими актами. 
Натомість, як встановлено з матеріалів справи, з 01 січня 2024 року позивач, враховуючи його характер роботи, належним чином виконував свої трудові обов`язки, що підтверджується наданими ним скріншотами службового листування, а також копіями документів щодо господарської діяльності підприємства (листування, замовлення, рахунки, договори, інвойси, заявки та матеріали участі у закупівлях), які свідчать про його активну професійну діяльність у спірний період.
Заперечуючи зазначене, відповідач посилався на табелі обліку використання робочого часу, де у графі відмітки про явки та неявки за числами, зафіксовано, що з 02.01.2023 року по 31.12.2023 року, працівник ОСОБА_1 не з`являвся на роботу та у відповідних графах стоїть позначка «НА». Із 01.01.2024 року по 30.04.2025 року працівник ОСОБА_1 не з`являвся на роботу та у відповідних графах стоїть позначка «НЗ». 
Також посилався на акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці та доповідні записки, в яких зазначено, що за період з 01 січня 2024 по 27 травня 2025 року ОСОБА_1 не з`являвся на роботу, про причини відсутності на роботі не повідомляв. 
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що в зазначених актах відсутній підпис позивача про ознайомлення з ними, як і відсутні належним чином оформлені докази про відмову позивача від ознайомлення з цими актами, як і немає доказів відібрання пояснень позивача з приводу його відсутності на роботі. Не зафіксовано і порушення ним трудової дисципліни. 
У правовідносинах із роботодавцем працівник є менш захищеною і більш економічно слабкою стороною, тому поведінка власника або уповноваженого ним органу у таких правовідносинах повинна бути послідовною.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачу безпідставно не було виплачено роботодавцем заробітну плату. 
За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 607/2071/17 зазначено, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. 
Постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться, виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до п.2 цього Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Відповідно до п.5 вказаного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. 
З довідки про заробітну плату ОСОБА_1 від 03 липня 2026 року вбачається, що за липень 2023 року за 21 відпрацьований робочий день сукупний дохід позивача 6715,00грн., за серпень 2023 за 23 робочих днів сукупний дохід 6720,00грн. 
Аналізуючи довідку про заробітну плату позивача одноденний середній заробіток його становив 305,34 грн. ( 6715 + 6720) : 44.
Позивач просив стягнути середній заробіток за період з 01.01.2024 року по день звернення в суд з позовом, тобто до 02.05.2025 року.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Така норма була передбачена у вказаному законі у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 №2352-IX.
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: iрацівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Oa поновлення цього строку не передбачено. 
Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Таким чином, з 19.07.2022 КЗпП України строк звернення до суду з трудовим спором про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Так, в постанові від 20.09.2023 справа 260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX) лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. 
Аналогічний підхід щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України застосовано Верховним Судом у постановах від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22, від 28.09.2023 у справі № 140/2168/23, від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23, від 07.10.2024 у справі № 500/7802/23 та від 31.10.2024 у справі № 500/7140/23.
Оскільки позивач звернувся в суд з позовом про стягнення заробітної плати 02.05.2025 року, слід застосовувати редакцію статті 233 КЗпП України, яка діяла на той час, та передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Зокрема, перебіг строку звернення до суду слід обраховувати з моменту дізнання працівника про не виплату йому заробітної плати.
Враховуючи, розмір одноденного середнього заробітку 305,34грн. та кількість робочих днів за три місяці ( 65 робочих днів ) до звернення до суду з позовом, з відповідача на користь позивача слід стягнути 19 847,10грн. середнього заробітку за період з 02.02.2025 року по 02.05.2025 року. 
Варто зауважити, що Конституційним Судом України у Рішенні № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року, частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. Водночас варто враховувати правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.
Щодо відшкодування відповідачу ТОВ «Скіф-Контрол» витрат на правничу допомогу 
Відповідач просив стягнути з позивача на відшкодування витрат на правничу допомогу 68 000 грн., посилаючись на договір про надання правничої допомоги №01-14/05-25 від 14 травня 2025 року та додаткову угоду до зазначеного договору від 16 березня 2026 року.
Позивач подав свої заперечення. 
Відповідно до положень ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Колегія суддів зауважує, що стягнення витрат на правничу допомогу ґрунтується на дискреційних повноваженнях суду, що означає право суду самостійно вирішувати питання про їх розмір. Суд перевіряє суму на розумність, співмірність зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
За практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).
За обставин саме цієї справи, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на правничу допомогу враховуючи принципи добросовісності та справедливості, те, що саме неправомірні дії відповідача змусили звертатися позивача в суд з даним позовом, а також враховуючи, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати є обґрунтованими, однак, підлягають частковому задоволенню лише внаслідок порушення позивачем строку передбаченого ст. 233 КЗпП України для звернення з позовом.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для його скасування та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст.ст.362, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Садгірського районного суду м.Чернівців від 2 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Скіф-Контрол» про стягнення середнього заробітку задовольнити частково. 
Стягнути з ТОВ «Скіф-Контрол» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 02.02.2025 року по 02.05.2025 року 
в сумі 19 847,10грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів. 
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
У задоволенні заяви ТОВ «Скіф-Контрол» про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді І.Б. Перепелюк

І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак