Справа № 472/290/24

Провадження №2/472/22/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

12 серпня 2026 року селище Веселинове 
Миколаївської області  

Веселинівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
з участю секретарів
судового засідання - Дівульської А.В., Чорної О.В.,
представника позивача - адвоката Бурлаки С.А., 
представників відповідачів - Шиндера М.С., Шкапенко Т.О.
(в режимі відеоконференції), Стаднічука А.І.,
представника співвідповідача - Коренковської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у селищі Веселинове Миколаївської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, співвідповідач: Приватне підприємство "Коренковська" в особі директора Коренковської Людмили Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Сільськогосподарська виробнича фірма "АГРОСОЮЗ", про визнання недійсним та скасування рішення VI сесії 9 скликання Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 04.03.2021 року № 139, про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням усіх прав та їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки, про скасування права власності на земельну ділянку,
ВСТАНОВИВ:

21 березня 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, співвідповідач: Приватне підприємство "Коренковська" в особі директора Коренковської Людмили Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Сільськогосподарська виробнича фірма "АГРОСОЮЗ", про визнання недійсним та скасування рішення VI сесії 9 скликання Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 04.03.2021 року № 139, про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням усіх прав та їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки, про скасування права власності на земельну ділянку.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 21.03.2024 року вказану справу було розподілено для розгляду судді Кучерявенку С.С., якого з 29.08.2024 року було звільнено у відставку. 
Ухвалою судді Кучерявенка С.С. від 27 березня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду в складі головуючого судді Кучерявенка С.С. від 13 серпня 2024 року було залучено до участі у справі співвідповідача - Приватне підприємство "Коренковська" в особі директора Коренковської Людмили Володимирівни.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену справу 19.09.2024 року було розподілено для розгляду судді Орленко Л.О.
Ухвалою судді Орленко Л.О. від 11 листопада 2024 року зазначену справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 28 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 03 червня 2025 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , - Сільськогосподарську виробничу фірму "АГРОСОЮЗ".
Ухвалою суду від 25 липня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Бурлаки С.А. про повернення до стадії підготовчого провадження.
Обґрунтовуючи позов, позивач послалась, що рішенням VI сесії 9 скликання Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 04.03.2021 року № 139 передано у власність відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 4821783400:08:002:0002, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: с. Первенець Вознесенського (колишнього Веселинівського) району Миколаївської області.
Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.04.2021 року (запис № 41520673).
Позивач вказує, що наведене вище рішення суперечить законодавству, оскільки прийняте із суттєвим порушенням вимог Земельного кодексу України з перевищенням повноважень органу місцевого самоврядування, незаконною передачею у приватну власність відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки, яка частково накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 4821783406:03:002:0490, площею 1,5998 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 . 
В зв`зку із цим позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та просить суд: визнати недійсним та скасувати рішення VI сесії 9 скликання Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 04.03.2021 року № 139, скасувати державну реєстрації земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 з одночасним припиненням усіх прав та їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки, скасувати право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 .
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Бурлака С.А. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, а також зазначили, що перебування спірної частини земельної ділянки у незаконному володінні відповідача ОСОБА_2 порушує гарантоване законодавством право власності позивача як власника земельної ділянки з кадастровим номером 4821783406:03:002:0490, площею 1,5998 га для особистого селянського господарства, розташовану в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовими конвертами, які повернулись до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".
В судовому засіданні представники відповідача ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області - Шиндер М.С. та Шкапенко Т.О., представник відповідача Веселинівської селищної ради - Стаднічук А.І., представник співвідповідача ПП "Коренковська" - Коренковська Л.В., з урахуванням відзивів на позовну заяву, вказували, що позов позивача є безпідставним, оскільки скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення її існування як об`єкта цивільних прав ОСОБА_2 в повному обсязі, в той час як вона лише частково накладається на земельну ділянку позивача ОСОБА_1 , не відповідає приписам ст. 5 ЦПК України щодо ефективного способу судового захисту. Крім того, представники відповідача ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області - Шиндер М.С. та Шкапенко Т.О. зазначали, що ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області взагалі не може бути відповідачем у даній справі, оскільки жодних рішень, що стосуються спірної земельної ділянки ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області не ухвалювало, а державну реєстрацію земельної ділянки взагалі проводило ГУ Держгеокадастру в Тернопільській області.
Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 4821783406:03:002:0490, площею 1,5998 га, для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 791527, виданого 26.03.2010 року.
Рішенням VI сесії 9 скликання Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 04.03.2021 року № 139 передано у власність відповідачу ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 4821783400:08:002:0002, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовану за адресою: с. Первенець Вознесенського (колишнього Веселинівського) району Миколаївської області, що підтверджується копією вказаного рішення.
Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.04.2021 року (запис № 41520673), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Також судом встановлено, що межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 з кадастровим номером 4821783400:08:002:0002, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: с. Первенець Вознесенського (колишнього Веселинівського) району Миколаївської області, частково накладаються на межі земельної ділянки позивача ОСОБА_1 з кадастровим номером 4821783406:03:002:0490, площею 1,5998 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю ФОП сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_3 та викопіюванням з відображенням земельних ділянок позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 (Том № 1 а.с. 27-28).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України).
Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.
Як визначено статтею 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України).
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство відокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України (стаття 6 Конституції України).
Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.
«Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватись з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення від 20 листопада 1995 року в справі «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium), Series A no. 332, p. 23, § 38).
Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.
Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, стосовно захисту права власності.
У постанові від 19 грудня 2025 року в справі № 922/3456/23 Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду досліджував умови, за яких відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника. Верховний Суд зазначив, що по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим. Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було. По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи.
Верховний Суд виснував, що норма внутрішнього законодавства, яка за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, не підлягає застосуванню як така, що порушує критерій сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції у світлі практики ЄСПЛ.
Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року в справі «Ґаші проти Хорватії», №3257/05, пункт 40).
Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої власної недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення від 31 травня 2016 року «Вукушич проти Хорватії», №69735/11, §64; від 12 червня 2018 року «Бейнарович та інші проти Литви», №70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту, якими є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18).
Верховний Суд зазначає, якщо обраний позивачем спосіб захисту порушеного права враховує зміст порушеного права, характер його порушення, наслідки, які спричинило порушення, правову мету, якої прагне позивач, то такий спосіб захисту відповідає властивості (критерію) належності. Іншою не менш важливою, окрім належності, є така властивість (критерій) способу захисту порушених прав та інтересів, як ефективність - це можливість за наслідком застосування засобу захисту відновлення, наскільки це можливо, порушених прав та інтересів позивача.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
ЄСПЛ у п. 75 рішення у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 року зазначив про те, що засіб захисту, що вимагається ст. 13 Конвенції, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці.
У постанові від 19.06.2024 року у справі № 740/3262/20 Верховний Суд зазначив про те, що розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Обрання способу захисту - це прерогатива позивача. Водночас свобода в обранні способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 року у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18, від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19, від 25.01.2022 року у справі № 143/591/20, від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
Представник позивача - адвокат Бурлака С.А. зазначав, що земельна ділянка з кадастровим номером 4821783400:08:002:0002 не могла бути передана у приватну власність відповідача ОСОБА_2 , оскільки вона частково накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 4821783406:03:002:0490, яка належить позивачу ОСОБА_1 .
Вказане часткове накладення вищевказаних земельних ділянок підтверджується відповіддю ФОП сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_3 та викопіюванням з відображенням земельних ділянок позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 (Том № 1 а.с. 27-28).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 вказала, що «витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки. Така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року у справі № 441/123/16). Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України). У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами повернення сторін у попередній стан призведе до того, що особа буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання якої у власність відповідачки не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним. Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності відповідачки».
Натомість, в цій справі позивач посилаючись на часткове накладення меж земельних ділянок сторін, просить суд визнати недійсним та скасувати рішення VI сесії 9 скликання Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 04.03.2021 року № 139, скасувати державну реєстрацію земельної ділянки відповідача з одночасним припиненням усіх прав та їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки, скасувати право власності на земельну ділянку відповідача. Тобто фактично задоволення позовних в такому вигляді, як просить позивач, спричинить повернення сторін у попередній стан, що призведе до того, що відповідач ОСОБА_2 буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача ОСОБА_1 , а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання якої у власність відповідачки не ставиться під сумнів. А тому, таке втручання у власність відповідача не може визнаватися законним.
Таким чином, належним та ефективним способом захисту права позивача у даному випадку є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки з володіння відповідача, що належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності відповідача ОСОБА_2 .
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.21), від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 (п. 54), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (п. 76), від 01.03.2023 року у справі № 522/22473/15-ц (п. 127), від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20 (п.148). 
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19; від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21; постанова Верховного Суду від 10 червня 2026 року у справі № 317/2704/22, провадження № 61-12370св24).
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine), заява № 4909/04, п. 58) (постанова Верховного Суду від 12 серпня 2026 року у справі № 688/1305/15-ц).
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 року у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 року у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Оскаржуване рішення VI сесії 9 скликання Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 04.03.2021 року № 139 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради зареєстровано право власності відповідача на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним та його скасування не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 року у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу "jura novit curia" - "суд знає закони". Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 року у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].
Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка частково накладається на межі земельної ділянки позивача. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
Те ж саме стосується і позовних вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідача з одночасним припиненням усіх прав та їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки відповідача, про скасування права власності на земельну ділянку відповідача.
У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)].
Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].
Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 2,00 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на земельну ділянку позивача ОСОБА_1 ).
Суд наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 2,00 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку позивача.
Позивач ОСОБА_1 має довести, яка саме земельна ділянка, та в яких межах накладається на її земельну ділянку. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року у справі № 441/123/16).
Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на іншу земельну ділянку) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта чи спеціаліста. Висновок експерта чи спеціаліста може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
Таким чином, віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити повністю, з підстав обрання позивачем неналежного та неефектичного способу захисту.
Крім того, окремо варто зазначити, що оскільки представник позивача - адвокат Бурлака С.А., як на підставу для задоволення позовних вимог, посилався на часткове накладення меж земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 на межі земельної ділянки позивача ОСОБА_1 , що висновком експерта чи спеціаліста, в якому б містилися визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, підтверджено не було, то навіть в разі, якщо б позивачем було обрано належний спосіб захисту - про витребування частини земельної ділянки, що накладається, то такий позов всеодно б не підлягав би задоволенню, так як суду не було надано висновок експерта чи спеціаліста, в якому б містилися визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, та яким би підтверджувалось часткове накладення земельних ділянок сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.  
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, то відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених нею судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, співвідповідач: Приватне підприємство "Коренковська" в особі директора Коренковської Людмили Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Сільськогосподарська виробнича фірма "АГРОСОЮЗ", про визнання недійсним та скасування рішення VI сесії 9 скликання Веселинівської селищної ради Миколаївської області від 04.03.2021 року № 139, про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням усіх прав та їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки, про скасування права власності на земельну ділянку.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу. 

Повний текст рішення суду складено 25 серпня 2026 року.

Суддя Веселинівського районного суду
Миколаївської області Л.О. Орленко