Справа № 420/13098/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 07 травня 2026 року надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невидачі ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 04.05.2025 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 04.05.2025. 
Позиція позивача обґрунтовується наступним 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після звільнення з військової служби наказом командира військової частини його було виключено зі списків особового складу та направлено для взяття на військовий облік до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Разом з тим, при звільненні відповідачем не було оформлено довідку про вартість речового майна, що належало до видачі, та не виплачено грошову компенсацію за належне, але не отримане під час проходження служби речове майно.
З метою реалізації свого права позивач через представника неодноразово звертався до військової частини із заявами про видачу відповідної довідки та виплату грошової компенсації, однак відповіді у встановлений законом строк не отримав. Лише після звернення зі скаргою до Міністерства оборони України військова частина листом повідомила про відмову у задоволенні заявлених вимог, посилаючись на пункт 29 розділу V Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232, відповідно до якого військовослужбовцям, звільненим із військової служби за призовом під час мобілізації, не видається речове майно, яке вони не отримали під час проходження служби.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що така правова позиція відповідача є помилковою, оскільки положення пункту 29 розділу V Інструкції № 232 регулюють лише питання фактичної видачі неотриманого речового майна та не містять заборони щодо виплати грошової компенсації за таке майно.
Позивач посилається на положення статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, а також пункту 4 розділу III Інструкції № 232, які передбачають право військовослужбовця при звільненні отримати за власним вибором або належне речове майно, або грошову компенсацію його вартості.
На думку позивача, системний аналіз наведених норм свідчить, що обмеження щодо видачі речового майна, встановлене пунктом 29 розділу V Інструкції № 232, не скасовує права військовослужбовця на отримання грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, яке гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком № 178. На підтвердження зазначеної правової позиції позивач посилається також на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20.01.2021 у справі № 200/1873/19-а. 
Позиція відповідача обґрунтовується наступним
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що бездіяльність у спірних правовідносинах відсутня, оскільки листом від 12.04.2026 №1604/4694 представнику позивача було надано відповідь про відсутність підстав для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Відповідач вказав, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації та був звільнений наказом командира військової частини від 04.05.2025 №128 без права носіння військової форми одягу.
Посилаючись на положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 та Інструкції, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232, відповідач зазначив, що військовослужбовці, призвані за мобілізацією, забезпечуються речовим майном за нормами особливого періоду, а відповідно до пункту 29 розділу V Інструкції предмети речового майна особистого користування, які не були отримані ними під час проходження служби, при звільненні не видаються.
На думку відповідача, оскільки у позивача не виникло права на отримання неодержаного речового майна при звільненні, відсутні також правові підстави для видачі довідки про його вартість та виплати грошової компенсації. На підтвердження своєї позиції відповідач також послався на офіційне роз`яснення Міністерства юстиції України від 03.09.2025 щодо відсутності у мобілізованих військовослужбовців права на таку компенсацію при звільненні.
Крім того, відповідач зазначив, що позивача було звільнено без права носіння військової форми одягу, а відповідно до Інструкції №232 розрахунок компенсації у такому випадку здійснюється пропорційно часу з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна до дня виключення зі списків особового складу. Оскільки строки носіння речового майна під час особливого періоду обчислюються з дня його фактичної видачі, а позивач відповідні предмети не отримував, коефіцієнт такого розрахунку, на думку відповідача, дорівнює нулю, а тому і сума можливої компенсації також становить нуль.
З огляду на викладене, відповідач вважає свої дії правомірними та просить у задоволенні позову відмовити. 
Процесуальні дії та клопотання учасників справи
Ухвалою суду від 11 травня 2026 року позов залишено без руху.
Заявою від 22.05.2026 року позивач усунув недоліки.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в порядку ст.262 КАС України. 
10 червня 2026 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. 
Станом на 09 липня 2026 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило. 
Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.
Обставини справи встановлені судом
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі – Позивач) проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 (далі – Відповідач). 
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.05.2025 № 128 ОСОБА_1 звільнений і виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та направлений для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
При звільненні з військової служби ОСОБА_1 не видана довідка про вартість речового майна, що належало до видачі станом на дату звільнення з військової служби та не виплачена компенсація за належне, але неотримане речове майно впродовж всієї служби. 
Адвокатом Отрох А.В. в інтересах Позивача надіслано заяву від 26.08.2025 за № Р/424230/00 до військової частини НОМЕР_1 з проханням: видати ОСОБА_1 оновлену довідку про вартість речового майна, що належить до видачі з зазначенням всіх предметів речового майна за цінами предметів обмундирування, визначеними станом на рік звільнення заявника – 01.01.2025; нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але не отримане речове майно протягом проходження служби в повному обсязі за цінами предметів обмундирування, визначеними станом на (перше число року звільнення) - 01.01.2025, що підтверджено витягом з електронної пошти.
Оскільки до 31.10.2025 відповіді на заяву не надано, адвокатом в інтересах Позивача подано адвокатський запит щодо стану її розгляду до військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2025 за № Р/424230/01.
Упродовж двох місяців відповідь на заяву та адвокатський запит не надано, тому адвокатом в інтересах Позивача подано додаткову заяву до військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2026 за № Р/424230/3 з проханням вжити заходів щодо забезпечення розгляду та надання відповіді на заяву від 26.08.2025, в інтересах ОСОБА_1 (витяг з електронної пошти на підтвердження доказів заяви додається). 
Оскільки до 03.04.2026 відповіді на всі попередні звернення не надано, адвокатом в інтересах Позивача подано скаргу на бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 до Міністерства оборони України від 03.04.2026 за № Р/424230/04 (витяг з електронної пошти на підтвердження доказів направлення скарги додано до позову). 
У відповідь на скаргу на офіційну адресу для листування представника Позивача надійшов лист від військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2026 № 1604/4694 з інформацією про те, що: «Військовослужбовці, призвані на військову службу за мобілізацією, забезпечуються речовим майном за нормами забезпечення на особливий період (пункт 28 розділу У Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період затверджено наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту». 
Абзацами 10-11 пункту 29 розділу І Інструкції визначено, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби у запас або відставку в особливий період, у їх власність дозволяється залишати видані предмети речового майна особистого користування та інвентарне майно, вказані у відповідних примітках до Норм забезпечення. Інше інвентарне майно здається на речовий склад військової частини.
У разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються. 
Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, то речове майно, яке він не отримав до дня звільнення з будь-яких причин, видачі не підлягає. Оскільки виплату грошової компенсації передбачено за речове майно, що належить до видачі, то за відсутності права на отримання такого майна при звільненні, компенсація за таке майно військовослужбовцям, що звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, також виплаті не підлягає». 
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невидачі ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 04.05.2025 року, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Джерела права та висновки суду
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни відповідно до Конституції України визначає Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 2011-XII) та регулює відносини у цій галузі.
Приписами ч. 2 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.92 № 2232-XII визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 № 2011-XII (далі - Закон № 2011- XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. 
Згідно із положеннями ст. ст. 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. 
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. 
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. 
Згідно з абзацом 2 пункту 1 статті 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178). 
За приписами пункту 2 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. 
Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки. 
Пункт 3 Порядку № 178 передбачає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: 
звільнення з військової служби; 
загибелі (смерті) військовослужбовця; 
переведення військовослужбовця до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, правоохоронних органів спеціального призначення і державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями для подальшого проходження військової служби з виключенням із списків особового складу військової частини. 
Відповідно до пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. 
Пунктом 5 Порядку № 178 визначено, що довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком. 
Наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.05.2016 № 768/28898, затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період (далі Інструкція № 232). 
Пунктом 4 розділу І Інструкції №232 передбачено, що речове майно за цільовим призначенням поділяється на майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів, а за використанням - на майно особистого користування та інвентарне майно.
Майно особистого користування це предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців. 
Інвентарне майно це предмети військової форми одягу, взуття, спорядження, технічні засоби речової служби, обладнання, намети, брезенти, контейнери та інше устаткування, яке є власністю Міністерства оборони України та яким забезпечуються військовослужбовці за потреби у мирний час та особливий період. 
Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції № 232, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. 
Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно». 
Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів. 
Особливості речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період регламентовані розділом V Інструкції №232. 
Відповідно до пункту 1 розділу V Інструкції № 232 основною метою речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил в особливий період є створення умов, що сприяють успішному веденню військами (силами) бойових дій та виконанню інших завдань особливого періоду. 
Відповідно до пункту 8 розділу V Інструкції № 232 з уведенням воєнного часу військові частини і установи Збройних Сил переходять на забезпечення речовим майном з норм мирного часу на норми воєнного часу. Наявне речове майно і технічні засоби речової служби, які перебувають на поточному забезпеченні (отримані у мирний час), за винятком непридатного майна, використовуються на забезпечення потреб військ (сил). Строки носіння предметів у тилу обчислюються за нормами воєнного часу з дня їх видачі.
Пунктом 28 розділу V Інструкції № 232 передбачено, що військовослужбовці, призвані на військову службу за мобілізацією, забезпечуються речовим майном за нормами забезпечення на особливий період. 
Під час переведення військових частин на штати воєнного часу із введенням режиму воєнного стану дія норм забезпечення повсякденної форми одягу, військовослужбовцям, які проходять службу за контрактом, призупиняється. 
Військовослужбовці строкової служби в особливий період забезпечуються за Нормами мирного часу. 
Пунктом 30 розділу V Інструкції № 232 встановлено, що особи сержантського, старшинського та рядового складу речовим майном забезпечуються за відповідними Нормами. Видача речового майна проводиться після прибуття їх до місця служби і зарахування до списків військової частини. 
Військовослужбовці рядового, сержантського та старшинського складу, які проходили військову службу в мирний час за контрактом, на воєнний час забезпечуються на загальних підставах з усіма солдатами, матросами, сержантами та старшинами. Військовослужбовці строкової служби, які звільняються в запас або відставку, а також ті, які вибувають у відпустку у зв`язку з хворобою та іншими обставинами, забезпечуються речовим майном згідно з Переліком предметів речового майна, яким забезпечуються військовослужбовці строкової служби під час їх звільнення з військової служби в запас, відставку або відправлення для здачі вступних іспитів у військові навчальні заклади, та видаються атестати на речове майно з відміткою про це у відповідних документах. 
Згідно з пунктом 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік. 
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 20.01.2021 у справі № 200/1873/19-а зазначив, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини. 
Отже, військовослужбовці, обтяжені під час проходження військової служби власними витратами на придбання речового майна, мають правомірні очікування на отримання його грошової компенсації. 
За приписами пункту 4 розділу ІІІ Інструкції №232 військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, мають право за бажанням отримати або речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього.
Водночас пунктом 29 розділу V Інструкції №232 визначено, що у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, за призовом осіб офіцерського складу предмети речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, не видаються. 
Аналіз змісту викладених положень свідчить, що норма пункту 29 розділу V Інструкції № 232 не суперечить праву військовослужбовця на отримання компенсації за неотримане речове майно, що належало до видачі, яке передбачено Порядком № 178, натомість встановлює лише неможливість видачі предметів речового майна особистого користування, які не були отримані за період проходження служби, у разі звільнення військовослужбовців з військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період. 
Тобто, пункт 29 розділу V Інструкції № 232 передбачає лише обмеження права військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час звільнення на отримання речового майна, яке не було отримане під час проходження служби, проте жодним чином не позбавляє їх права на отримання компенсації за неотримане речове майно, право на яку вони мають відповідно до положень Закону №2011-ХІІ. 
Разом з тим, аналогічні висновки щодо застосування норм права викладено Верховним Судом у складі суддів судової палати з розгляду у постанові від 24 червня 2025 року у справі № 560/4729/24. 
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивач, як військовослужбовець, звільнений з військової служби за призовом під час мобілізації, не втратив права на отримання грошової компенсації за належне, але неотримане речове майно. Положення пункту 29 розділу V Інструкції № 232 обмежують лише право на видачу такого речового майна в натурі при звільненні, однак не позбавляють військовослужбовця права на отримання грошової компенсації, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком № 178.
Як встановлено судом, позивач після звільнення звернувся до відповідача із заявою про видачу довідки про вартість речового майна, що належало до видачі, та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно. Видача такої довідки відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 є обов`язковою передумовою для визначення розміру грошової компенсації та прийняття рішення про її виплату.
Натомість відповідач, відмовляючи у видачі довідки, фактично позбавив позивача можливості реалізувати право на отримання грошової компенсації, обґрунтовуючи свою позицію виключно відсутністю права на отримання речового майна в натурі. Такий підхід не відповідає наведеним вище положенням законодавства та правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 24.06.2025 у справі №560/4729/24.
Суд також відхиляє доводи відповідача щодо відсутності підстав для видачі довідки про вартість речового майна з огляду на нібито відсутність права на компенсацію, оскільки саме зазначена довідка є документом, на підставі якого визначається наявність та розмір належної військовослужбовцю компенсації. Висновки відповідача про нульовий розмір компенсації не можуть підміняти встановлену Порядком №178 процедуру оформлення довідки та прийняття відповідного рішення.
За таких обставин суд доходить висновку, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невидачі позивачу довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на день його звільнення з військової служби, є протиправною.
Враховуючи наведене, з метою ефективного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невидачі позивачу довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на день звільнення, та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 04.05.2025, оформлену відповідно до вимог Порядку №178, для вирішення питання про виплату належної йому грошової компенсації. 
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для задоволення заявлених вимог.
Розподіл судових витрат 
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України судом не здійснюється. 
Керуючись ст.ст.2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити. 
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невидачі ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна, що належало до видачі станом на 04.05.2025 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна, що належало до видачі станом на день звільнення з військової служби - 04.05.2025 року. 
Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Суддя С.О. Cтефанов