СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Харків Справа № 917/928/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тихий П.В., суддя Жельне С.Ч. , суддя Плахов О.В.

за участю секретаря судового засідання Березки О.М.
представники учасників справи в судове засідання не з`явились;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1  (вх.№1322П/1-43) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 (суддя Тимощенко О.М., повний текст ухвали складено 14.05.2026) у справі №917/928/26
за позовом Акціонерного товариства "Райффайзен Банк, м. Київ,
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Агроцентр", м. Полтава, 
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІІК-АГРО", Миргородський район, Полтавська область, 
3. ОСОБА_1 , м. Полтава, 
4. ОСОБА_2 , м. Полтава, 
про стягнення 329 935,10 грн,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 у справі №917/928/26 заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт в межах ціни позову на суму 329 935,10 грн на автомобілі:
- KIA SORENTO 2497, (2005), VIN-код НОМЕР_1 , Реєстрацiя ТЗ привезеного з-за кордону по ВМД (ТСЦ № 5345) від 19.02.2019 року;
- FORD КUGА ТRЕND 1998, (2010), VIN-код НОМЕР_2 , видача тимчасового талону за заявою власника для реєстрації у тому числі при уточненні реєстраційних даних ТЗ (ВРЕР УДАІ у Полтавській області) від 05.11.2010 року, які належать на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на праві власності, до набрання законної сили рішення у даній справі.
ОСОБА_1 з рішенням першої інстанції не погодився, звернувся через систему «Електронний суд» 15.06.2026 до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 про забезпечення позову Акціонерного Товариства «Райффайзен Банк» по справі №917/928/26 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви Акціонерного товариства Райффайзен Банк про вжиття заходів забезпечення позову в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем не наведено доказів, що відповідачем-3 фактично вчиняються дії щодо відчуження рухомого майна, натомість, позивачем лише висловлено припущення можливого, в майбутньому, його відчуження, як і не надано доказів того, що відповідач-3 вчиняє або має намір вчинити дії, які можуть унеможливити чи утруднити виконання майбутнього рішення суду.
Апелянт зазначає, що саме лише посилання в заяві на потенційну загрозу у позивача в ускладненні відновлення порушених прав без наведення відповідного обґрунтування не може бути достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Вважає, що обраний вид забезпечення позову призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача-3, оскільки арештоване майно, враховуючи його специфіку (транспортні засоби) може бути вилучене із володіння власника (хоча і тимчасово), з обмеженням можливості користування ним, що може призвести до спричинення збитків та негативно вплине на виконання рішення суду у цій справі у разі задоволення позовних вимог позивача.
Зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому факту, що предметом позову у даній справі є стягнення грошових коштів, тоді як позивач просить накласти арешт на рухоме майно без будь-якого обґрунтування необхідності вказаного, з урахуванням того, що за судовим рішенням про стягнення грошової суми першочергове виконання здійснюється саме шляхом стягнення таких коштів.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2026 для розгляду справи №917/928/26 призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В., суддя Жельне С.Ч., суддя Плахов О.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.06.2026 у справі №917/928/26 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 у справі №917/928/26 залишено без руху, оскільки апелянтом в порушення ст. 256 Господарського процесуального кодексу України до скарги не було додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Ухвалено заявнику апеляційної скарги усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.
Від ОСОБА_1 надійшло клопотання про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 19.06.2026 (вх.№ 7028 від 24.06.2026). В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначає, що засобами поштового зв`язку на адресу проживання ОСОБА_1 копія оскаржуваної ухвали Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 по справі №917/928/26 про забезпечення позову не надходила. Також ОСОБА_1 не має зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС, оскільки в силу вимог закону на нього, як на фізичну особу, не покладено відповідного обов`язку. Внаслідок цього, копія оскаржуваної ухвали ним не отримувалася також і в електронному вигляді. Про наявність вищевказаної ухвали ОСОБА_1 дізнався лише 09 червня 2026 року після надання його представнику – адвокату Лихошваю Сергію Олександровичу доступу до матеріалів електронної судової справи №917/928/26 в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС, що відбулося саме 09 червня 2026 року та здійснення представником ознайомлення з матеріалами електронної справи у електронному кабінеті представника в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС. Цього ж дня (09 червня 2026 року), копія оскаржуваної ухвали Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 по справі №917/928/26 отримана адвокатом Лихошвай Сергієм Олександровичем в його електронному кабінеті, що підтверджується карткою руху документу, роздруківка якої додається до цього клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.06.2026 у справі №917/928/26 зокрема відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 у справі №917/928/26. Встановлено учасникам справи встановити строк для подання відзивів на апеляційну скаргу Витребувано з Господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/928/26. Призначено справу до розгляду на "22" липня 2026 р. об 11:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132. Повідомлено, що неявка представників учасників справи належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не перешкоджає розгляду справи.
07.07.2026 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали оскарження ухвали Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 у справі №917/928/26.
07.07.2026 від ТОВ «Ресурс-Агроцентр» через підсистему Електронний суд надійшла заява про розгляд справи без його участі (вх.№7497). Також зазначає, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримуємо в повному обсязі, просимо задовільнити та скасувати ухвалу Господарського Суду Полтавської області від 14.05.2026 у справі № 917/928/26.
07.07.2026 від ТОВ «ВІІК-АГРО» через підсистему Електронний суд надійшла заява про розгляд справи без його участі (вх.№7498). Також зазначає, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримуємо в повному обсязі, просимо задовільнити та скасувати ухвалу Господарського Суду Полтавської області від 14.05.2026 у справі № 917/928/26.
17.07.2026 від ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд надійшла заява про розгляд справи без його участі (вх.№7858). Зазначає, що повністю підтримує свою апеляційну скаргу.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що Акціонерне товариство "Райффайзен Банк" звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Агроцентр", Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІІК-АГРО", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 329 935,10 грн.
Одночасно із повною заявою позивач подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобілі:
- KIA SORENTO 2497, (2005), VIN-код НОМЕР_1 , Реєстрацiя ТЗ привезеного з-за кордону по ВМД (ТСЦ № 5345) від 19.02.2019 року;
- FORD КUGА ТRЕND 1998, (2010), VIN-код НОМЕР_2 , видача тимчасового талону за заявою власника для реєстрації у тому числі при уточненні реєстраційних даних ТЗ (ВРЕР УДАІ у Полтавській області) від 05.11.2010 року, 
які належать на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на праві власності, до набрання законної сили рішення у даній справі.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначає, що вжиття такого заходу забезпечення позову не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямований лише на збереження існуючого становища сторін до завершення розгляду справи по суті. Зважаючи на ухилення від сплати щомісячних платежів в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором при наявності підтверджених обставин ведення бізнесу, позивач вважає достатньою підставою для доказування утруднення подальшого виконання рішення суду. Застосування вказаних заходів забезпечення позову забезпечить реальне виконання судового рішення по даній справі, оскільки у випадку відчуження майна відповідачами призведе до порушення прав та інтересів позивача та завдасть останньому значних матеріальних збитків за невиконання судового рішення про солідарне стягнення заборгованості з відповідача за рахунок вказаного нерухомого майна.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, місцевий суд вказав, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно - автомобілі (що не впливає на права власника володіти і користуватися таким майном) відповідним способом захисту прав позивача. Такий захід, у разі задоволення позову в даній справі, буде ефективним і сприятиме виконанню судового рішення, в тому числі, у примусовому порядку за рахунок реалізації арештованого майна.
Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про задоволення заяви про забезпечення позову.
Відповідно до ст. 136 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За змістом статті 136 ГПК України обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Частиною 1 статті 137 ГПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.
Системний аналіз положень частини 1 статті 136 і 137 ГПК України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у заяві про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви із застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені у частинах 2, 5, 6, 7 статті 137 ГПК України).
Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Із матеріалів справи вбачається, що предметом заявленого позову є вимога майнового характеру про стягнення з відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Агроцентр", Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІІК-АГРО", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № R350589/41941/1307429 від 14.12.2021 року в розмірі 329 935,10 грн, з яких: 306 212,96 грн - основна заборгованість, 23 772,14 грн - заборгованість за процентами. 
Отже, колегія суддів цілком погоджується із висновком суду першої інстанції, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо буде пов`язане з обставинами наявності у боржників присудженої до стягнення суми заборгованості.
Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів констатує, що вищевикладені обставини в сукупності достатньо обґрунтовано підтверджують припущення заявника про наявність обставин, що можуть утруднити захист прав заявника за наслідками подання позову, що унеможливить досягнення його мети звернення з таким позовом до суду - захисту порушених прав і інтересів позивача.
Також, ці висновки колегії суддів відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 07 квітня 2025 року у справі №915/1386/24, (в якій Верховний Суд погодився з тим, що вжиття заходів забезпечення позову (про стягнення заборгованості, шляхом накладення арешту на грошові кошти та на майно в межах суми позову є адекватними та обґрунтованими заходами забезпечення позову, які відповідають меті їх застосування та перебувають у безпосередньому зв`язку з предметом позову та є співмірними з заявленими Позивачем вимогами, оскільки тимчасово унеможливлять розпорядження коштами та майном, на яке накладено арешт, і водночас спрямовані на запобігання ймовірним порушенням прав Позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін до вирішення спору по суті):
« 4.8. Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову…
4.13. Суд додатково звертає увагу, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу…
4.19. Суд звертає увагу, що навіть у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість Відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, та його майном є беззаперечною, що в майбутньому може утруднити виконання судового рішення, за умови якщо таке буде ухвалене на користь Позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін…
4.20. З огляду на вищевикладене Суд відхиляє доводи Скаржника щодо ненадання Позивачем доказів на підтвердження вимоги про накладення арешту на грошові кошти та майно. До того ж внаслідок арешту такі кошти та майно залишаються у власності Відповідача, проте знерухомлюються з метою недопущення їх виведення з рахунків боржника (відчуження) й уникнення виконання ним судового рішення у майбутньому. Крім того, такий захід скасовується у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову.
4.21. В такий спосіб грошові кошти та майно залишаються у володінні та користуванні Відповідача, а можливість розпоряджатися ними тимчасово обмежується виключно щодо частини коштів, якої стосується спір. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.12.2020 у справі №911/1111/20, від 21.01.2022 у справі №910/5079/21.
4.22. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що запропоновані Позивачем та вжиті судом заходи забезпечення позову у цій справі не порушують та не обмежують права будь-яких осіб, у тому числі Відповідача, а лише встановлюють певні обмеження задля сприяння ефективному захисту прав Позивача в межах одного судового провадження без додаткових звернень до суду…
4.26. За таких обставин доводи Скаржника про надмірність вжитих заходів забезпечення не спростовують висновків судів, оскільки арешт накладено на грошові кошти та майно ТОВ "Кристмас." виключно в межах ціни позову…
4.28. Так само не суперечить усталеній судовій практиці накладення судом арешту на майно Відповідача, оскільки, як виснувано у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 у справі № 902/611/22, у разі наявності у відповідача нерухомого майна, але за неможливості встановлення достатності чи недостатності його вартості, накладення арешту на грошові кошти та рухоме майно відповідача забезпечить у майбутньому (у разі задоволення позову) задоволення суми позовних вимог у повному обсязі або її різниці у випадку недостатньої вартості арештованого нерухомого майна.
4.29. Як вбачається з матеріалів справи, суди попередніх інстанцій виснували, що за умови неможливості встановити обставину достатності чи недостатності грошових коштів, що належать Відповідачу та знаходяться/обліковуються на всіх його рахунках в усіх банківських установах, з метою забезпечення позову про стягнення суми позову є необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту як на грошові кошти Відповідача, так і на його майно в межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто в межах різниці між сумами позову та арештованих грошових коштів.
4.30. Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав Відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22 та постановах Верховного Суду від 28.07.2023 у справі №903/965/22, від 07.04.2023 у справі №910/8671/22.
4.31. За таких обставин суди попередніх інстанцій правомірно відхилили доводи Відповідача стосовно того, що накладення арешту унеможливить здійснення ним господарської діяльності.
4.32. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника. Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07.11.2024 у справі №915/538/24. 4.33. Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18. В такий спосіб зазначені Скаржником підстави касаційного оскарження у вигляді неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, сформованих у вказаній постанові, не підтвердилися.
4.34. З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині того, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та на майно Відповідача у разі недостатності таких коштів та в межах суми позову є адекватними та обґрунтованими заходами забезпечення позову, які відповідають меті їх застосування та перебувають у безпосередньому зв`язку з предметом позову та є співмірними з заявленими Позивачем вимогами, оскільки тимчасово унеможливлять розпорядження коштами та майном, на яке накладено арешт, і водночас спрямовані на запобігання ймовірним порушенням прав Позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін до вирішення спору по суті.
4.35. У свою чергу Відповідач не спростував наведених Позивачем доводів про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.
4.36. При цьому Суд враховує, що заходи забезпечення вжито з обмеженням такого забезпечення ціною позову у цій справі.
4.37. В такий спосіб колегія суддів вважає вжиті господарськими судами заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти та майно Відповідача в межах суми позову обґрунтованими, адекватними та співмірними із заявленими позовними вимогами.
4.38. Доводи касаційної скарги наведеного висновку не спростовують, не узгоджуються з усталеними правовими позиціями Верховного Суду щодо застосовування положень статей 136-140 Господарського процесуального кодексу України, а тому колегію суддів відхиляються.».
Також, вищевикладені висновки суду в повній мірі відповідає правовим висновкам, наведеним Верховним Судом в його Постанові від 03 березня 2023 року у справі №905/448/22, а саме: «Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.
При цьому колегія суддів зазначає, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача-3, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Можливість накладення арешту на майно відповідача-3, у порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
Колегія суддів оцінює критично аргументи апелянта про безпідставність обґрунтувань позивача про те, що рухоме майно відповідача-3 може бути відчужене або зникне на момент виконання рішення, оскільки наявність правомочностей власника майна вказує на можливість у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи судом, але до прийняття ним остаточного рішення у справі, розпорядитись спірним майном на користь третіх осіб.
Колегія суддів зазначає, що у постанові від 11.12.2023 по справі №904/1934/23 Верховний Суд звертає увагу на те, що: «У випадку подання позову про стягнення коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які зберігаються на його рахунках, так і відчужити майно, яке перебуває у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
За таких обставин, у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить в суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2022 у справі №905/446/22».
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що вартість транспортних засобів, на які судом першої інстанції накладено арешт значно перевищує розмір заявлених позовних вимог, а відтак застосовані заходи забезпечення очевидно є неспівмірними, колегія суддів зазначає про таке.
У своїй заяві про забезпечення позову Банк вказав, що здійснити оцінку даного майна, АТ «Райффайзен Банк» не має змоги, адже заявнику не було надано доступу до даних транспортних засобів. При цьому, колегія суддів зазначає, що у випадку задоволення позовної заяви, виконавцем буде вчинено ряд заходів для проведення оцінки майна, що не суперечить нормам чинного законодавства України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції забезпечив позов шляхом накладення арешту на автомобілі саме в межах ціни позову на суму 329 935,10 грн про що вказано в резолютивній частині ухвали. При цьому, питання виконання оскаржуваної ухвали суду знаходиться поза межами компетенції суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову. 
Інші доводи апеляційної скарги відхиляються судовою колегією як такі, що спростовані викладеними вище висновками Східного апеляційного господарського суду та не спростовують наявності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову у цій справі.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Враховуючи вищевикладене, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 у справі №917/928/26 та задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 за наведеними в ній мотивами.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 14.05.2026 у справі №917/928/26 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28.07.2026.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя С.Ч. Жельне 

Суддя О.В. Плахов