ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 947/39753/21
провадження № 61-4677св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Синельникова Є. В.

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач -Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Галюрова Максима Юрійовича на постанову Одеського апеляційного суду від 05 березня 2026 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Комлевої О. С.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») про припинення іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 21 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 2320-н, за умовами якого позичальнику було надано кредит у сумі 31 700,00 євро зі сплатою 14 % річних строком до 21 березня 2013 року. 

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 33,6 кв. м, житловою площею 18,1 кв. м, яка належала іпотекодавцям на праві спільної часткової власності. 

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер. Спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , була його мати ОСОБА_4 , яка постійно проживала разом із спадкодавцем. 

Таким чином, права та обов`язки боржника (спадкодавця) за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н перейшли до ОСОБА_4 , яка стала новим боржником за кредитним договором. 

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Спадкоємцями за правом представлення до майна ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, є її онук ОСОБА_1 та онука ОСОБА_2 , батько яких ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивачі зазначали, що за умовами кредитного договору строк остаточного погашення кредиту був визначений сторонами не пізніше 21 березня 2013 року, а відповідач звернувся до нотаріуса із заявою кредитора після смерті ОСОБА_4 лише 14 квітня 2015 року, пропустивши річний (преклюзивний) строк, встановлений частиною третьою статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ), що має наслідком позбавлення кредитора (відповідача) права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань (припинення його цивільного права).

Оскільки позивачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 на 3/4 частини квартири за АДРЕСА_1 , та оформили право на спадщину, а зобов`язання за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н є припиненим у відповідній частині, то іпотека за іпотечним договором від 24 березня 2008 року на 3/4 частини вказаної квартири також є припиненою.

За життя ОСОБА_3 не оформив у власність 1/4 частину спірної квартири, вона не виділена в натурі, не зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не є окремим об`єктом нерухомості, а тому не може бути предметом іпотеки у розумінні статті 5 Закону України «Про іпотеку», однак іпотека за іпотечним договором є припиненою у повному обсязі.

Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд: 
- припинити іпотеку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , яка встановлена іпотечним договором, укладеним 24 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н. С., зареєстрованим у реєстрі за № 416, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 35138418; 
- скасувати заборону на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та вилучити запис про заборону на нерухоме майно з Державного реєстру обтяжень, номер запису про обтяження № 35138123.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 05 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 березня 2023 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Припинено іпотеку нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , яка встановлена договором іпотеки, укладеним 24 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н. С., зареєстрованим в реєстрі за № 416, вилучивши з Державного реєстру речових правна нерухоме майно запис про іпотеку № 35138418. Скасовано заборону на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та вилучено запис про заборону на нерухоме майно з Державного реєстру обтяжень, номер запису про обтяження № 35138123.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що кредитні зобов`язання, забезпечені іпотечним договором від 24 березня 2008 року, зареєстрованим у реєстрі за № 416, є припиненими у зв`язку з пропуском АТ «Державний ощадний банк України» преклюзивних строків пред`явлення вимоги до позивачів як спадкоємців боржника ОСОБА_4 про погашення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н.

При цьому суди зазначили, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2019 року у справі № 520/17591/19, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09 червня 2020 року та постановою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_6 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. У вказаній справі суди встановили факт пропуску банком преклюзивного річного строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, визначеного частиною третьою статті 1281 ЦК України, оскільки строк остаточного погашення кредиту був визначений сторонами кредитного договору не пізніше 21 березня 2013 року, однак банк звернувся до нотаріуса із заявою кредитора після смерті ОСОБА_4 лише 14 квітня 2015 року. 

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань (припинення його цивільного права). 

Справа № 947/39753/21 була переглянута Верховним Судом.

Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року касаційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 14 березня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, щоприписи статей 1281, 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів: 
у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; 
спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця; 
спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; 
спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; 
кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; 
наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статусу іпотекодавця.

Отже, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється. Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. 

Таким чином іпотека є забезпеченням виконання зобов`язання та як додаткове зобов`язання поділяє долю основного зобов`язання, яке забезпечує.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 (провадження № 14-132цс24) звернула увагу, що в ситуації іпотечного поручительства (яким була мати боржника) зобов`язаним є майно, а не певна особа. Та зробила висновок, що: «норми статей 1281, 1282 ЦК України (як щодо необхідності пред`явлення кредитором вимоги у визначений строк, так і щодо порядку виконання спадкоємцями зобов`язання) не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з переходом у порядку спадкування майна, яке майновий поручитель передав в іпотеку задля забезпечення виконання зобов`язань третьою особою (відмінною від особи іпотекодавця)».

У цій справі позивачі, звертаючись із позовом до суду, зазначали, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину після смерті їх батька, була його мати ОСОБА_4 , яка постійно проживала разом із спадкодавцем. 

Таким чином, права та обов`язки боржника (спадкодавця) за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н перейшли до ОСОБА_4 , яка стала новим боржником за цим договором. 

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Спадкоємцями за правом представлення до майна ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, є її онук 
ОСОБА_1 та онука ОСОБА_2 , які прийняли спадщину на 3/4 частини квартири за АДРЕСА_1 , та оформили право на спадщину.

Також позивачі зазначали, що 1/4 частина спірної квартири не була оформлена померлим ОСОБА_3 у власність, не виділена в натурі, не зареєстрована у встановленому порядку, не є окремим об`єктом нерухомості, не може бути предметом іпотеки в розумінні статті 5 Закону України «Про іпотеку», а тому іпотека за іпотечним договором є припиненою.

Однак таке твердження позивачів спростовується тією обставиною, що на момент укладення договору іпотеки 24 березня 2008 року спірна квартира належала ОСОБА_3  та  ОСОБА_4 по 1/2 частці права власності на іпотечне майно, на що суди першої та апеляційної інстанції не звернули уваги.

У справі № 520/17591/19 (провадження № 61-10979св20), яка розглядалася Верховним Судом, за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суди встановили, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також мати ОСОБА_4 . Про смерть ОСОБА_4 (іпотекодавець за договором іпотеки та спадкоємець позичальника) банку стало відомо 30 січня 2015 року. Водночас із позовом до суду з вимогами до відповідачів як спадкоємців позичальника ОСОБА_3 та як іпотекодавців АТ «Державний ощадний банк України» звернулося в липні 2019 року, тобто поза межами загальної позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України.

Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів, погодився з висновком про те, що АТ «Державний ощадний банк України» на виконання вимог частини другої статті 1281 ЦК України протягом шести місяців із дня смерті позичальника ОСОБА_3 направило до Третьої одеської державної нотаріальної контори вимогу до його спадкоємців про погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, але з вимогою до відповідачів як спадкоємців боржника та як іпотекодавців про погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося до суду лише 26 липня 2019 року, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, передбаченої частиною першою статті 257 ЦК України.

За таких обставин суди у справі № 520/17591/19, відмовляючи у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України», виходили з того, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла.

Отже, судовими рішеннями у справі № 520/17591/19 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли та стали боржниками і майновими поручителями (іпотекодавцями) у зобов'язанні, яке виникло внаслідок укладення 21 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_3 кредитного договору, та те, що вимога кредитора відповідно до вимог статті 1281 ЦК України направлена на адресу спадкоємців вчасно, ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України і вважаються встановленими у справі, що розглядається.

На наведені обставини суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги, не дослідили наявні у справі докази, не навели аргументів щодо доводів банку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті батька ОСОБА_3 , в тому числі на предмет іпотеки, однак спливла позовна давність за вимогами, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Також Верховний Суд зазначив, що для правильного застосування норм права при ухваленні рішення слід врахувати правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 (провадження № 14-132цс24), яку було прийнято після подання касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України».

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 березня 2026 року апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задоволено. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 05 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, щоу справі № 520/17591/19 було встановлено та не заперечувалось сторонами, що реалізуючи своє право, 12 січня 2011 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до нотаріуса із заявою кредитора до спадкоємців про виконання зобов`язань померлого ОСОБА_3 за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н. Нотаріусом Третьої одеської нотаріальної контори було повідомлено спадкоємців ОСОБА_3 про існування заборгованості перед банком листом нотаріальної контори від 07 лютого 2011 року № 530/01-16. Відповідно до статті 1282 ЦК України, спадкоємці ОСОБА_3 зобов`язані були погасити заборгованість перед банком одноразовим платежем.

Таким чином, звертаючись 12 січня 2011 року до нотаріуса із заявою кредитора до спадкоємців про виконання зобов`язань ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кредитним договором, АТ «Державний ощадний банк України» дотрималося строків пред`явлення вимоги до спадкоємців, визначених статтею 1281 ЦК України, у зв`язку з чим відсутні підстави для припинення зобов`язання.

Разом з цим, у справі № 520/17591/19 судами було встановлено, що банк звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до спадкоємців позичальника та іпотекодавців з пропуском позовної давності.

Однак, пропуск позовної давності не припиняє по суті кредитних зобов`язань, а лише позбавляє кредитора судового захисту суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку про те, що основне зобов`язання з кредитного договору не є припиненим, позивачами не доведено його виконання чи визнання вказаного договору таким, що не підлягає виконанню, то враховуючи похідний характер іпотеки, у вказаній частині вона також є чинною.

Щодо доводів позивачів про пропуск АТ «Державний ощадний банк України» преклюзивних строків, встановлених статтями 1281, 1282 ЦК України, пред`явлення вимоги для спадкоємців ОСОБА_4 , апеляційний суд виходив з того, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 зробила висновки про те, що норми статей 1281, 1282 ЦК України (як щодо необхідності пред`явлення кредитором вимоги у визначений строк, так і щодо порядку виконання спадкоємцями зобов`язання) не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з переходом у порядку спадкування майна, яке майновий поручитель передав в іпотеку задля забезпечення виконання зобов`язань третьою особою (відмінною від особи іпотекодавця).

У цій ситуації іпотека є дійсною для набувача відповідного майна, який набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором. Описані обставини регулюються нормами Закону України «Про іпотеку», які є спеціальними та підлягають застосуванню у цих правовідносинах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

08 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Галюров М. Ю. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 05 березня 2026 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 565/1778/13-ц від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 19 квітня 2021 року у справі № 520/17591/19, від 01 березня 2023 року у справі № 442/3663/20.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 квітня 2026 року, для розгляду касаційної скарги визначено склад суду: суддя-доповідач: Осіян О. М., судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Сердюк В. В.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Одеси.

30 квітня 2026 року суддя Верховного Суду Сердюк В. В. заявив самовідвід з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 квітня 2026 року заяву судді Верховного Суду Сердюка В. В. про самовідвід задоволено та справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 квітня 2026 року визначено склад суду: суддя-доповідач: Осіян О. М., судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Синельников Є. В.

14 травня 2026 року справа № 947/39753/21 надійшла до Верховного Суду. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Галюрова М. Ю. мотивована тим, що апеляційний суд не враховував преюдиційних обставин, встановлених судами у справі № 520/17591/19, та дійшов необґрунтованого висновку про те, що АТ «Державний ощадний банк України», звертаючись 12 січня 2011 року до нотаріуса із заявою кредитора до спадкоємців, виконав вимоги статті 1281 ЦК України.

Факт звернення кредитора до спадкоємців боржника 12 січня 2011 року провиконання зобов`язань не спростовує преюдиційного факту, встановленого рішенням суду у справі № 520/17591/19 про пропущення кредитором преклюзичного строку, передбаченого статтею 1281 ЦК України щодо нового боржника - ОСОБА_4 . 

У зв`язку з цим, основне зобов`язання та похідне від нього (додаткове) є припиненим.

Апеляційний суд безпідставно послався на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2025 у справі № 761/382/21, в якій надавалась оцінка зовсім іншим фактичним обставинам справи, а тому така судова практика є нерелевантною до спірних правовідносин.

Оскільки позивачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 у вигляді 3/4 частин квартири  АДРЕСА_1 та оформили право на спадщину, а зобов`язання за кредитним договором від 21 березня 2008 № 2320-н є припиненими, то іпотека за іпотечним договором від 24 березня 2008 на 3/4 частини вказаної квартири також є припиненою.

При цьому 1/4 частина зазначеної квартири не виділена в натурі, не зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому не є окремим об`єктом нерухомості, у зв`язку з чим не може бути предметом іпотеки в розумінні статті 5 Закону України «Про іпотеку».

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2026 року представник АТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Приходько В. М. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законними та обґрунтованими, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2320-н.

Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 31 700,00 євро, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у сумі 31 700,00 євро, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,0 % річних у порядку, на умовах та в строки визначені цим договором, зі строком остаточного погашення кредиту не пізніше 21 березня 2013 року.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що кредитні кошти надаються на 60 місяців зі строком остаточного погашення кредиту не пізніше 21 березня 2013 року на споживчі цілі.

Відповідно до підпункту 1.4.5 пункту 1.4 кредитного договору погашення кредиту здійснюється ануїтетними платежами у сумі 740,00 євро, що складає 5 763,58 грн за офіційним курсом Національного банку України на 21 березня 2008 року до останнього числа кожного місяця, починаючи з квітня місяця 2008 року після видачі кредиту, та сплату нарахованих процентів, починаючи з березня місяця до останнього дня місяця, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань із рахунків відкритих у ВАТ «Державний ощадний банк України». Останнє погашення кредиту здійснюється позичальником не пізніше березня 2013 року.

За підпунктом 4.2.2 пункту 4.2 кредитного договору банк має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором у примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З метою забезпечення своєчасного i повного виконання зобов`язань за кредитним договором 24 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , яка є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 , укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н. С., зареєстрований у реєстрі за № 416.

Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору від 21 березня 2008 року № 2320-н (а також усіх додаткових договорів (угод) до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії), укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_3 , за умови якого ОСОБА_3 зобов`язаний до 21 березня 2013 року повернути іпотекодержателю кредит у сумі 31 700,00 євро, що складає 246 899,09 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на 21 березня 2008 року та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 14 % річних, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом (якщо такі будуть мати місце), та сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором у розмірі та на підставах, передбачених ним, та витрати, пов`язані з реалізацією предмета іпотеки, що понесені іпотекодержателем. 

Згідно із пунктом 1.2 іпотечного договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

У пункті 1.3 іпотечного договору зазначено, що квартира належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці у праві власності) на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 лютого 2008 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради згідно з розпорядженням від 19 лютого 2008 року № 207563, зареєстрованого і записаного в реєстрову книгу за № 19-24206. Право власності зареєстроване КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» у реєстрі прав власності на нерухоме майно 26 лютого 2008 року за реєстраційним номером 22258386, номер запису 207 у книзі 598пр-179.

Відповідно до підпункту 3.1.6 пункту 3.1 іпотечного договору іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його у випадку смерті іпотекодавців та/або боржника.

За пунктом 4.2 іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому не поверненні у встановлені кредитним договором строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій); або у випадку несплати протягом трьох місяців частки кредиту та нарахованих процентів.

24 березня 2008 року на підставі іпотечного договору до Державного реєстру іпотек внесено запис про реєстрацію іпотеки за реєстраційним номером 6850042, що підтверджується витягом про реєстрацію у Державному реєстру іпотек №17677700 від 24 березня 2008 року.

Крім того, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження - заборона на нерухоме майно, об`єкт обтяження - квартира АДРЕСА_1 , власник: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , реєстраційний номер 6849885 від 24 березня 2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24 березня 2008 року №17677325.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 червня 2010 року серії НОМЕР_1 .

Дружина померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , своєю заявою від 06 грудня 2010 року за № 3365, як спадкоємець першої черги за законом, відмовилась від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь матері померлого ОСОБА_4 .

Діти померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від прийняття спадщини не відмовлялися, тому відповідно до статей 1261, 1268 ЦК України є такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті батька.

Спадкоємцем першої черги, який також прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 є його мати - ОСОБА_4 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та залишилася проживати, володіти та користуватися спадковим майном, що підтверджується довідкою з місця проживання склад сім`ї та реєстрацію, виданою КП «ЖКС» Вузівський 14 вересня 2019 року за № 1288.

Таким чином, спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , були троє осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13 грудня 2011 року серії НОМЕР_2 . 

Спадкоємцями за правом представлення до майна ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, є її онуки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 та оформили право на спадщину.

14 квітня 2015 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Третьої одеської державної нотаріальної контри із заявою кредитора до спадкоємців померлої ОСОБА_4 . На підставі цієї заяви 14 квітня 2015 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Кушнір Г. І. заведено спадкову справу № 353/2015 до майна померлої ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14 квітня 2015 року № 40134414.

З відповіді Третьої одеської державної нотаріальної контори від 15 квітня 2015 року №1956/02-14 вбачається, що про претензію і суму заборгованості спадкоємці померлої ОСОБА_4 були повідомлені належним чином.

26 липня 2019 року AT «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_6 , в якому просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед AT «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н у розмірі 40 533,73 євро звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2019 року у справі № 520/17591/19, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09 червня 2020 року та постановою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року, у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_6 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. 

У цій справі судами встановлено, що 12 січня 2011 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулося до нотаріуса із заявою кредитора до спадкоємців про виконання зобов`язань померлого ОСОБА_3 за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н. Спадкоємців ОСОБА_3 було повідомлено про існування заборгованості перед позивачем листом нотаріальної контори від 07 лютого 2011 року № 530/01-16.

Відповідно до статті 1282 ЦК України, спадкоємці ОСОБА_3 зобов`язані були погасити заборгованість перед банком одноразовим платежем.

Оскільки спадкоємці ОСОБА_3 не виконали свого обов`язку щодо погашення боргу перед кредитором протягом 30 днів з моменту їх повідомлення про існування такого боргу, тобто до 07 березня 2011 року, то у банку виникло право стягнення із спадкоємців боржника суми заборгованості за кредитним договором на підставі пунктів 3.4. та 4.2.2 кредитного договору.

Банк мав знати, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , а тому, починаючи з 07 березня 2011 року повинен був звернутися до суду із вимогами до спадкоємців про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, в межах вартості спадкового майна.

Більш того, ОСОБА_4 була другим іпотекодавицем за іпотечним договором. Починаючи з 08 вересня 2010 року, коли банку стало відомо про смерть боржника, на підставі підпункту 3.1.6 іпотечного договору, банк міг пред`явити до неї вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказані вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та про звернення стягнення на предмет іпотеки мали бути заявлені позивачем в межах загального, трирічного, строку позовної давності, оскільки позивачем було дотримано встановлений статтею 1281 ЦК України строк пред`явлення письмової вимоги спадкоємцям.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Галюрова М. Ю. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором, у тому числі і випадку, передбаченому частиною другою статті 1050 ЦК України, позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна.

У статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (частина перша статті 7 Закону України «Про іпотеку»).

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням (стаття 11 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, законодавець диференціює правовий статус іпотекодавця залежно від його участі в основному зобов`язанні: у разі коли іпотекодавець є стороною (зобов`язаною особою) за основним правовідношенням, він набуває статусу боржника; якщо ж іпотекодавець передає нерухоме майно в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем, він виступає як майновий поручитель.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

У пунктах 121-123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 (провадження № 14-132цс24) зроблено такі висновки:

«Стаття 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

За статтею 1282 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Зі змісту наведених вище статей можна зробити висновок, що вони стосуються правовідносин, за яких сторона основного зобов`язання помирає, а її майно переходить до інших осіб - спадкоємців, які разом з цим майном набувають невиконане особисте боргове (грошове) зобов`язання спадкодавця, яке обмежується вартістю успадкованого майна».

У справі, яка переглядається, апеляційним судом було встановлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці у праві власності) належала квартира АДРЕСА_1 , яку вони передали в іпотеку банку з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер та після його смерті спадщину прийняли ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому ОСОБА_4 залишилася майновим поручителем, оскільки за іпотечним договором від 24 березня 2008 року передала в іпотеку частку свого майна.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, спадкоємцями після її смерті за правом представлення є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом в цій справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що іпотекодержателем було порушено приписи статті 1281 ЦК України щодо присічного строку пред`явлення кредитором вимог до спадкоємці, у зв`язку з чим підлягають застосуванню наслідки пропуску вказаного строку, а саме припинення зобов`язання.

Норми статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою.

За змістом цих норм, у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця; спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця; спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки; спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього; кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги; наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.

Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої, як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статусу іпотекодавця.

Отже, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється. Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками.

Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців боржника має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд врахував, що судовими рішеннями у справі № 520/17591/19 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли та стали боржниками і майновими поручителями (іпотекодавцями) у зобов'язанні, яке виникло внаслідок укладення 21 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_3 кредитного договору. При цьому АТ «Державний ощадний банк України» на виконання вимог частини другої статті 1281 ЦК України протягом шести місяців із дня смерті позичальника ОСОБА_3 направило до Третьої одеської державної нотаріальної контори вимогу до його спадкоємців про погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, але з вимогою до відповідачів як спадкоємців боржника та як іпотекодавців про погашення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки звернулося до суду лише 26 липня 2019 року. Тому у справі № 520/17591/19 суди дійшли висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності, передбаченої частиною першою статті 257 ЦК України.

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, враховуючи обставини, які не підлягають доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, а також вказівки Верховного Суду, зроблені в постанові від 26 листопада 2025 року в цій справі та правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 (провадження № 14-132цс24), суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання іпотеки припиненою, так як банк з дотриманням вимог частини другої статті 1281 ЦК України протягом шести місяців після смерті боржника та майнового поручителя пред`явив вимоги до його спадкоємців.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 565/1778/13-ц від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 19 квітня 2021 року у справі № 520/17591/19, від 01 березня 2023 року у справі № 442/3663/20 є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Галюрова Максима Юрійовичазалишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 05 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. М. Осіян 

Судді: Н. Ю. Сакара

Є. В. Синельников