КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/2487/26 Головуючий у суді І інстанції Трусова Т.О.
Провадження № 22-ц/824/8827/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство освіти і науки України, товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт», ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві,

в с т а н о в и в:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якій просив встановити, що:
- товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» є науковою установою згідно визначенню пункту 16 частини першої статті 1 та частини першої статті 7 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність»; 
- статус «наукова установа» для ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» не залежить від його внесення/невнесення до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка та/або до будь-якого іншого реєстру/переліку; 
- ОСОБА_1 , який має науковий ступінь кандидата юридичних наук, професійно провадить наукову і науково-організаційну діяльність і працює на посаді директора наукової установи приватної форми власності - ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт», є науковим працівником згідно визначення пункту 20 частини першої статті 1, статті 6 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність».
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають судовому розгляду, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України є підставою для відмови у відкриття провадження за вказаною заявою.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів порушення районним судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд викривив зміст, а відтак і суть норми пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а саме вжив таке формулювання: «вимоги не підлягають судовому розгляду» а не справжнє формулювання цієї норми: «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства».
Також суд першої інстанції не застосував норму процесуального закону, яку мусив у цьому випадку застосувати, а саме норму частини п`ятої статті 186 ЦПК України, і не роз`яснив заявникові до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Вказує, що в оскаржуваній ухвалі суд виклав спірну тезу, яка є єдиним, неправомірним і явно недостатнім обґрунтуванням резолютивної частини цієї ухвали: «Тлумачення правових норм (нормативно-правових актів) здійснюється судами загальної юрисдикції у процесі їх застосування при вирішенні конкретних справ, можливість їх тлумачення із зазначенням результатів такого тлумачення в резолютивній частині рішення суду, у тому числі і у справах окремого провадження, ЦПК України не передбачає, а відтак вимоги заяви суперечать закону».
На думку заявника, ЦПК України передбачає один єдиний випадок, коли до початку розгляду справи окремого провадження суддя відмовляє у відкритті провадження. Відповідна норма встановлена частиною четвертою статті 315 ЦПК України, відповідно до якої суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.
Однак суд першої інстанції не обґрунтував і навіть не констатував існування спору про право, що є цілком вірним, оскільки заява у справі № 753/2487/26 стосується виключно питання про встановлення фактів, що мають юридичне значення, і не містила навіть натяків на спір про право.
В порядку, визначеному статтею 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу від заінтересованих осіб не надходили.
Учасники справи у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Звернення до суду є суб`єктивним правом особи, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено, зокрема у статті 186 ЦПК України.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Припис закону про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосуються як позовів (заяв, скарг), які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв, скарг), які взагалі не можуть розглядатися судами.
Тобто розгляду у суді підлягає лише така справа, у якій заявлені вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як заяв, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих заяв, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).
Звертаючись до суду в порядку окремого провадження із заявою, ОСОБА_1 просив встановити факти того, що:
- ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» є науковою установою згідно визначенню пункту 16 частини першої статті 1 та частини першої статті 7 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність»; 
- статус «наукова установа» для ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» не залежить від його внесення/невнесення до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка та/або до будь-якого іншого реєстру/переліку; 
- ОСОБА_1 , який має науковий ступінь кандидата юридичних наук, професійно провадить наукову і науково-організаційну діяльність і працює на посаді директора наукової установи приватної форми власності - ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт», є науковим працівником згідно визначення пункту 20 частини першої статті 1, статті 6 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність».
Заявлені вимоги обґрунтував тим, що він має науковий ступінь кандидата юридичних наук і працює за основним місцем роботи на посаді директора наукової установи приватної форми власності - ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт». Відповідно до статті 9 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» і положень пункту 13.1.11 Статуту ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» він, будучи директором цього товариства, зокрема, проваджує науково-організаційну діяльність. ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» має основний вид діяльності 72.20 «Дослідження й експериментальні розробки у сфері суспільних і гуманітарних наук», що відображено у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. У преамбулі Статуту ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» зазначено, що товариство є науковою установою.
У грудні 2025 року від імені ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» він звернувся до Міністерства освіти і науки України із запитом про надання роз`яснення щодо таких питань: Чи є ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» науковою установою згідно визначенню пункту 16 частини першої статті 1 і статті 7 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність»? Чи залежить визначення/статус «наукова установа» для певної юридичної особи від наявності/відсутності такої юридичної особи у будь-якому державному та/або іншому реєстрі/переліку? Чи є директор (керівник) ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» науковим працівником згідно визначенню пункту 20 частини першої статті 1 статті 6 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» (з урахуванням того, що названий директор/керівник має науковий ступінь кандидата юридичних наук і професійно провадить наукову і науково-організаційну діяльність)?
На вказаний вище запит Міністерство освіти і науки України надіслало відповідь № 1/1422-26 від 26 січня 2026 року, яка не містить роз`яснень щодо поставлених питань.
Заявник зазначав, що за змістом норм пункту 16 частини першої статті 1, частини першої статті 7, статті 12 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» очевидно і однозначно випливає, що статус наукової установи для певної юридичної особи не залежить від того, чи включено таку певну юридичну особу до Державного реєстру наукових установ, яким надається підтримка держави. Тому ця заява про встановлення фактів, що мають юридичне значення, подається ним з огляду на вказане, а також на те, що у судовому порядку згідно частиною другою статті 315 ЦПК України можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Від встановлення фактів, про які йдеться у цій заяві, залежать виникнення, зміна або припинення його особистих і майнових прав, зокрема права, передбаченого статтями 37 і 38 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність», та права, встановленого пунктом 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Законом не визначено іншого порядку встановлення фактів, про встановлення яких він просить у заяві, отримати підтвердження цих фактів інакше, як звернувшись до суду, неможливо.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Порядок розгляду в окремому провадженні справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визначений главами 1 і 6 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зазначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
Найбільш важливі з точки зору суспільного буття особи юридичні факти, які підлягають визнанню в судовому порядку, визначені у частині першій статті 315 ЦПК України.
При цьому визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Такими же самими критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).
Водночас питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22)
Згідно з преамбулою Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» (далі - Закон № 848-VIII) цей Закон визначає правові, організаційні та фінансові засади функціонування і розвитку у сфері наукової і науково-технічної діяльності, створює умови для провадження наукової і науково-технічної діяльності, задоволення потреб суспільства і держави у технологічному розвитку шляхом взаємодії освіти, науки, бізнесу та влади.
Статтею 37 Закону № 848-VIII визначено, що пенсійне забезпечення наукових (науково-педагогічних) працівників здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Соціальний захист наукового працівника визначає стаття 38 Закону № 848-VIII, відповідно до якої окремим категоріям наукових (науково-педагогічних) працівників за переліком, визначеним Кабінетом Міністрів України, можуть надаватися службові житлові приміщення.
Науковим працівникам, які мають науковий ступінь доктора філософії або доктора наук, для створення умов для провадження наукової діяльності надається в установленому законодавством порядку додаткова жила площа у вигляді кімнати (кабінету) або в розмірі до 20 квадратних метрів. Зазначена додаткова жила площа оплачується в одинарному розмірі.
Науковим (науково-педагогічним) працівникам за рішенням уповноваженого органу управління, до сфери управління якого належить наукова установа або заклад вищої освіти, Національної академії наук України або національних галузевих академій наук може надаватися у постійне користування житло за рахунок цільового бюджетного фінансування та інших джерел.
Держава забезпечує надання науковим (науково-педагогічним) працівникам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла пільгових довгострокових кредитів, порядок надання яких визначається Кабінетом Міністрів України. Кошти на зазначені цілі щорічно передбачаються в Державному бюджеті України.
Держава створює умови для забезпечення молодих вчених житлом шляхом пріоритетного пільгового молодіжного кредитування на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, першочергового надання службового житла.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
У статті 23 Закону № 3543 наведений перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, до яких, зокрема належатьнаукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів фахової передвищої освіти, професійної освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки (пункт 2 частини третьої вказаної статті).
З наведених у заяві про встановлення фактів, що мають юридичне значення, обґрунтувань та доданих до неї документів убачається, що у грудні 2025 року заявник як директор ТОВ «Міжнародний інститут «Актіо-Експерт» звернувся до Міністерства освіти і науки України із запитом про надання роз`яснень з питань належності очолюваного ним товариства до наукових установ (згідно з пунктом 16 частини першої статті 1 та частини першої статті 7 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність»), існування у законодавстві реєстрів/переліків наукових установ і залежність статусу «наукова установа» від наявності/відсутності юридичної особи у такому реєстрі/переліку та наявність у заявника статусу наукового працівника (згідно з пунктом 20 частини першої статті 1, статті 6 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність»).
Міністерство освіти і науки України надіслало лист-відповідь на вказаний запит, зміст якого не задовольнив заявника, у зв`язку з чим він і звернувся до суду із зазначеними вимогами, які за своєю суттю є вимогами про судове тлумачення норм права, а не вимогами про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Сам по собі факт незгоди заявника з роз`ясненнями правових норм, наданими органом державної влади, не свідчить ні про порушення його прав, свобод чи інтересів, ні про наявність перешкод для реалізації ним особистих чи майнових прав, що є обов`язковою умовою для надання судового захисту.
Тлумачення правових норм (нормативно-правових актів) здійснюється судами загальної юрисдикції у процесі їх застосування при вирішенні конкретних справ, можливість їх тлумачення із зазначенням результатів такого тлумачення в резолютивній частині рішення суду, у тому числі і у справах окремого провадження ЦПК України не передбачає, а відтак вимоги заяви суперечать закону.
Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають судовому розгляду судами України, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України є підставою для відмови у відкриття провадження у справі за поданою в порядку окремого провадження заявою.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм пункту 1 частини першої та частини п`ятої статті 186 ЦПК України не заслуговують на увагу.
Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як заява, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих заяв, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-477цс19), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (провадження № 11-36апп1), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20)).
Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц та від 20 листопада 2019 року № 591/5619/17.
Оскільки заява ОСОБА_1  про встановлення фактів, що мають юридичне значення, фактично стосується тлумачення норм Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» щодо правового статусу юридичної особи та її виконавчого органу і не підлягає розгляду в судовому порядку, то в суду першої інстанції не було обов`язку роз`яснювати заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд цієї справи.
Посилання заявника на те, що ЦПК України передбачає єдиний випадок, коли у справі окремого провадження суд може відмовити у відкритті провадження, який встановлений частиною четвертою статті 315 ЦПК України (існування спору про право), є необґрунтованими і не відповідають вищенаведеній релевантній судовій практиці Великої Палати Верховного Суду, наведеній в тому числі у постанові від 27 березня 2019 року в справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18).
Неправильного застосування норм матеріального права та/або порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 379 ЦПК України, апеляційним переглядом не встановлено, ухвала про відмову у відкритті провадження у справі відповідає встановленим судом обставинами справи.
За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції провідмову у відкритті провадження у справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 30 липня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній