ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 160/13083/24
адміністративне провадження № К/990/25950/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року (суддя Царікова О.В.)
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року (судді: Баранник Н.П., Малиш Н.І., Щербак А.А.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГЕТИК ДНІПРО» 
до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГЕТИК ДНІПРО» (далі також – Позивач, ТОВ «ЕНЕРГЕТИК ДНІПРО») звернулося до суду з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі також – Відповідач, Східне МУ ДПС) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення (далі також – ППР) від 22 квітня 2024 року №0003550403 (форма «В4»), яким зменшено розмір від`ємного значення податку на додану вартість (далі – ПДВ) за податковою декларацією за січень 2024 року на суму 13 949 833 грн.
На обґрунтування позовних вимог Позивач зазначав, що оскаржуване ППР є протиправним, оскільки контролюючий орган дійшов висновку про порушення вимог законодавства фактично шляхом формального перенесення наслідків попередніх актів перевірок та рішень, прийнятих щодо товариства за попередні періоди. Позивач вказував, що сума зменшення від`ємного значення ПДВ є похідною від показників, визначених у ППР від 14 листопада 2023 року № 1012/32-00-07-04-18 та від 29 листопада 2023 року № 00/1041/32-00-07-01-19, які на момент проведення камеральної перевірки та прийняття оскаржуваного рішення були предметом оскарження у справах № 160/8676/24 та № 160/7591/24.
З огляду на це, Позивач стверджував, що відповідно до пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України (далі також – ПК України) такі грошові зобов`язання вважалися неузгодженими до дня набрання судовим рішенням законної сили, а отже, не могли враховуватися контролюючим органом як підстава для зменшення від`ємного значення ПДВ у наступних періодах.
Крім того, Позивач доводив, що твердження Відповідача про узгодженість суми зобов`язання через залишення судом позовної заяви без руху (у справі №160/8676/24) не ґрунтується на законі. Позивач вважав, що такий процесуальний захід є лише механізмом усунення недоліків і не скасовує факту судового оскарження рішення контролюючого органу.
Відтак Позивач вважав, що оскаржуване ППР було прийняте за відсутності належних правових підстав, із неправильним застосуванням норм ПК України та використанням правових наслідків неузгодженого рішення, що є підставою для його скасування.
1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 18 грудня 2025 року адміністративний позов задовольнив повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення від 22 квітня 2024 року №0003550403 (форма «В4») та наявність підстав для його скасування, оскільки воно було прийняте без належних правових підстав і з порушенням вимог ПК України.
Суд першої інстанції виходив із того, що:
висновки контролюючого органу про завищення Позивачем від`ємного значення податку на додану вартість на суму 13 949 833 грн є похідними від показників, визначених у податковому повідомленні-рішенні від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18, яке на момент проведення перевірки та прийняття оскаржуваного рішення перебувало на стадії судового оскарження у справі №160/8676/24;
відповідно до пункту 56.18 статті 56 ПК України, у разі звернення платника податків до суду з позовом щодо оскарження рішення контролюючого органу відповідне грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання законної сили судовим рішенням;
використання контролюючим органом наслідків неузгодженого, а в подальшому скасованого судом податкового повідомлення-рішення як підстави для коригування показників податкової звітності за наступні податкові періоди суперечить принципу законності та вимогам правової визначеності.
Оцінюючи доводи Відповідача про те, що сума, визначена попереднім податковим повідомленням-рішенням, нібито набула статусу узгодженої у зв`язку з тимчасовим залишенням позовної заяви без руху у справі №160/8676/24, суд першої інстанції зазначив, що залишення позовної заяви без руху є виключно процесуальним механізмом, спрямованим на усунення її недоліків, і не спростовує факту звернення платника податків до суду і не змінює статусу грошового зобов`язання як неузгодженого. Крім того, суд звернув увагу, що протиправність зазначеного податкового повідомлення-рішення вже встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, а встановлені ним обставини мають преюдиційне значення.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишено без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року – без змін.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначив, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для зменшення від`ємного значення податку на додану вартість, оскільки на момент прийняття спірного податкового повідомлення-рішення він був обізнаний про судове оскарження попереднього рішення. Апеляційний суд також дійшов висновку, що доводи податкового органу не спростовують висновків суду першої інстанції, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, які регулюють порядок узгодження податкових зобов`язань.
2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Відповідно до пункту 200.10 статті 200 розділу V та статті 76 глави 8 розділу II ПК України Відповідачем проведено камеральну перевірку Позивача з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування ПДВ на поточний рахунок платника за січень 2024 року за податковою декларацією від 20 лютого 2024 року №9034605901. Перевірка проводилася у період з 21 лютого по 19 березня 2024 року, за її результатами складено акт від 19 березня 2024 року №230/32-00-04-03-01-01/41467362 (далі – акт перевірки).
Як убачається з акта перевірки, Відповідач не встановив порушень вимог ПК України в частині достовірності нарахування Позивачем суми бюджетного відшкодування ПДВ на поточний рахунок за січень 2024 року.
Водночас в акті перевірки зазначено про порушення Позивачем пунктів 200.1, 200.2, абзацу «в» пункту 200.4 статті 200 ПК України та пункту 5 розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року №21, унаслідок чого, на думку Відповідача, Позивачем завищено від`ємне значення ПДВ за січень 2024 року на суму 14 620 662 грн.
На обґрунтування такого висновку Відповідач зазначив, що перевірка правомірності заявленої суми бюджетного відшкодування ПДВ охоплює податкові декларації, починаючи з попередніх звітних (податкових) періодів, у яких виникло від`ємне значення ПДВ, до звітного періоду, за який заявлено бюджетне відшкодування, включно.
У зв`язку із цим в акті перевірки наведено відомості про результати документальних позапланових перевірок Позивача за червень та липень 2023 року.
Так, за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки податкової декларації з ПДВ за червень 2023 року, оформленої актом від 15 вересня 2023 року №952/32-00-07-03-05/41467362, Відповідач дійшов висновку про порушення Позивачем пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1– 198.3 статті 198 та пункту 200.4 статті 200 ПК України, що, на думку контролюючого органу, призвело до завищення від`ємного значення ПДВ, яке переноситься до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, на суму 13 949 833 грн. На підставі зазначеного акта прийнято ППР форми «В4» від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18.
Крім того, за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки податкової декларації з ПДВ за липень 2023 року Відповідач дійшов висновку про завищення Позивачем суми бюджетного відшкодування на 186 858,18 грн, від`ємного значення ПДВ, що підлягає перенесенню до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, на 670 828,70 грн, а також про відсутність підстав для бюджетного відшкодування на суму 1 547 139,52 грн у зв`язку з непідтвердженням сплати податку. За результатами цієї перевірки прийнято ППР від 29 листопада 2023 року: форми «В1» №00/1039/32-00-01-01-19, форми «В4» №00/1041/32-00-01-01-19 та форми «В3» №11/1040/32-00-01-01-19.
Не погодившись із висновками акта перевірки в частині встановлення порушення та завищення від`ємного значення ПДВ за січень 2024 року на суму 14 620 662 грн, Позивач 4 квітня 2024 року подав до Відповідача заперечення на акт перевірки разом із додатковими документами.
17 квітня 2024 року постійною комісією Відповідача проведено розгляд зазначених заперечень, за результатами якого Позивачу надіслано лист від 18 квітня 2024 року №2128/6/32-00-04-03-06.
У цьому листі Відповідач зазначив, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2024 року у справі №160/7591/24 відкрито провадження за позовом Позивача про скасування ППР від 29 листопада 2023 року форми «В4» №00/1041/32-00-07-01-19 та форми «В1» №00/1039/32-00-07-01-19, у зв`язку із чим визначена ППР форми «В4» сума ПДВ у розмірі 670 829 грн є неузгодженою.
Водночас Відповідач зазначив, що ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року у справі №160/8676/24 позовну заяву про оскарження ППР форми «В4» від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18 залишено без руху, а тому станом на дату розгляду заперечень визначена цим ППР сума 13 949 833 грн вважалася узгодженою. Саме з цієї підстави Відповідач дійшов висновку про завищення Позивачем від`ємного значення ПДВ за січень 2024 року на зазначену суму.
22 квітня 2024 року Відповідач прийняв оскаржуване ППР №0003550403 форми «В4», яким із посиланням на підпункт 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пункт 58.1 статті 58, пункти 200.1, 200.2, абзац «в» пункту 200.4 статті 200 ПК України та пункт 5 розділу V Порядку №21 зменшив розмір від`ємного значення ПДВ, задекларованого Позивачем за податковою декларацією за січень 2024 року, на суму 13 949 833 грн.
3. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
3.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Відповідач не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій та як підставу касаційного оскарження визначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі Відповідач зазначає, що за результатами камеральної перевірки встановлено порушення Позивачем порядку заповнення податкової звітності з ПДВ, що, на думку контролюючого органу, призвело до завищення від`ємного значення ПДВ за січень 2024 року на суму 14 620 662 грн.
Східне МУ ДПС вказує, що суми, визначені ППР, прийнятими у листопаді 2023 року, підлягали відображенню Позивачем у рядку 16.3 податкової декларації з ПДВ за грудень 2023 року, оскільки на момент її подання зазначені ППР вважалися узгодженими. На думку Відповідача, невідображення цих сум у рядку 16.3 декларації за грудень 2023 року призвело до автоматичного завищення показника рядка 16.1 декларації за січень 2024 року, до якого переноситься значення попереднього звітного періоду.
Обґрунтовуючи свою правову позицію, Відповідач посилається на пункт 56.18 статті 56 ПК України та зазначає, що рішення контролюючого органу вважається неузгодженим лише з моменту звернення платника податків до суду і до дня набрання законної сили судовим рішенням. Відтак, до моменту подання позовної заяви до суду ППР є узгодженими, а платник податків зобов`язаний врахувати визначені ними показники під час формування податкової звітності.
Крім того, Східне МУ ДПС звертає увагу, що під час розгляду заперечень на акт перевірки ним було враховано стан судового оскарження попередніх ППР. Так, у зв`язку з відкриттям провадження у справі щодо оскарження ППР від 29 листопада 2023 року форми «В4» на суму 670 829 грн ця сума була визнана неузгодженою та не враховувалася при визначенні порушення. Водночас ППР від 14 листопада 2023 року форми «В4» на суму 13 949 833 грн, на думку Відповідача, залишалося узгодженим, оскільки станом на дату розгляду заперечень позовну заяву щодо його оскарження було залишено судом без руху.
Також Відповідач зазначає, що Позивач не надав документів, які б свідчили про відсутність його вини або підтверджували наявність обставин, що пом`якшують відповідальність відповідно до статті 112 ПК України.
На переконання Східного МУ ДПС, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, зокрема положення статті 56 ПК України, без урахування вимог Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року №21. Відповідач вважає помилковим висновок судів про те, що грошове зобов`язання, визначене ППР, є неузгодженим навіть у разі залишення позовної заяви без руху.
У касаційній скарзі Східне МУ ДПС просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року у справі №160/13083/24 і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Позивача відмовити повністю.
3.2. Позиція Позивача (викладена у відзиві на касаційну скаргу)
Позивач зазначає, що залишення позовної заяви без руху не означає, що звернення до суду не відбулося. Така ухвала постановляється судом після подання позовної заяви та має на меті надати позивачу можливість усунути її недоліки. У разі їх усунення процесуальний закон пов`язує подання позовної заяви з датою її первинного надходження до суду.
На думку Позивача, наслідком невиконання ухвали про залишення позовної заяви без руху є повернення позовної заяви. Проте у цій справі позовну заяву не було повернуто, оскільки її недоліки були усунуті, а провадження у справі в подальшому відкрито. Отже, залишення позовної заяви без руху не спростовує факту звернення платника податків до суду.
Позивач наголошує, що на момент розгляду заперечень 17 квітня 2024 року, складення листа про результати їх розгляду 18 квітня 2024 року та прийняття спірного ППР 22 квітня 2024 року Відповідачу було відомо про судове оскарження попередніх ППР, правові наслідки яких були покладені в основу висновків камеральної перевірки за січень 2024 року.
За твердженням Позивача, за таких обставин Відповідач мав врахувати, що відповідні грошові зобов`язання є неузгодженими у розумінні пункту 56.18 статті 56 ПК України до дня набрання законної сили судовими рішеннями у відповідних справах. На думку Позивача, використання Відповідачем наслідків ППР, які були предметом судового оскарження, як узгоджених показників податкового обліку суперечить пункту 56.18 статті 56 ПК України, матеріалам справи та фактичним обставинам, установленим судами попередніх інстанцій.
З огляду на викладене Позивач вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо правового значення залишення позовної заяви без руху. На його переконання, залишення позовної заяви без руху не скасовує факту звернення до суду, не змінює дати первинного подання позову у разі усунення його недоліків та не надає контролюючому органу підстав вважати оскаржувані ППР узгодженими.
Позивач вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо обов`язку включити суму 13 949 833 грн до рядка 16.3 податкової декларації з ПДВ та зазначає, що суди першої й апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про протиправність ППР від 22 квітня 2024 року №0003550403.
Крім того, Позивач зазначає, що наведені Скаржником доводи щодо порядку заповнення рядка 16.3 податкової декларації з ПДВ не узгоджуються із заявленою підставою касаційного оскарження, визначеною пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
На думку Позивача, хоча Скаржник формально посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 56.18 статті 56 ПК України, фактично його доводи зводяться до повторного викладення власної позиції стосовно встановлених судами обставин справи, змісту акта перевірки, показників податкової декларації з ПДВ та правових наслідків попередніх ППР. Позивач вважає, що такі доводи не порушують питання права, яке потребує формування нового висновку Верховного Суду, а спрямовані на переоцінку встановлених судами фактичних обставин.
Позивач звертає увагу, що суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку доводам Відповідача щодо необхідності відображення спірної суми у рядку 16.3 податкової декларації з ПДВ, а також доводам про похідний характер оскаржуваного ППР. При цьому суди виходили з того, що сума 13 949 833 грн на момент прийняття ППР від 22 квітня 2024 року №0003550403 не була узгодженою, а тому не могла бути підставою для висновку про порушення Позивачем порядку заповнення податкової декларації. У зв`язку з цим Позивач вважає, що доводи касаційної скарги щодо порядку заповнення рядка 16.3 податкової декларації з ПДВ не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права та не обґрунтовують наявності підстав для касаційного перегляду, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Позивач зазначає, що після набрання законної сили судовими рішеннями у справах №160/8676/24 та №160/7591/24 відповідні ППР були скасовані, а відтак втратили правові наслідки як акти індивідуальної дії. На думку Позивача, за таких обставин зазначені ППР не можуть використовуватися як належна правова підстава для підтвердження правомірності іншого ППР, прийнятого шляхом перенесення їх наслідків.
Крім того, Позивач звертає увагу, що судове оскарження ППР у справі №160/7591/24 також має значення для оцінки правомірності спірного ППР, оскільки саме ППР від 29 листопада 2023 року №00/1041/32-00-07-01-19 форми «В4» разом із ППР від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18 формували первісну суму 14 620 662 грн, зазначену в акті камеральної перевірки.
Позивач також зазначає, що ППР від 29 листопада 2023 року №00/1039/32-00-07-01-19 форми «В1» та №11/1040/32-00-07-01-19 форми «В3» є складовою податкового спору щодо результатів перевірки за липень 2023 року та підтверджують, що висновки Відповідача, викладені в акті камеральної перевірки за січень 2024 року, ґрунтувалися на правових наслідках попередніх ППР, а не на самостійно встановлених порушеннях податкового законодавства за січень 2024 року.
На думку Позивача, доводи касаційної скарги не враховують правового статусу зазначених ППР, обставин їх судового оскарження у справах №160/7591/24 та №160/8676/24, а також наслідків ухвалених у цих справах судових рішень для вирішення цього спору.
З урахуванням цього просить касаційну скаргу Східного МУ ДПС залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року у справі №160/13083/24 - без змін.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги та відзиву, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, звертає увагу на таке. 
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У розглядуваній справі ключовим для вирішення спору є питання про момент, з якого податкове повідомлення-рішення вважається неузгодженим у розумінні пункту 56.18 статті 56 ПК України у разі подання позовної заяви, яку суд залишив без руху, за умови подальшого усунення її недоліків. Саме від вирішення цього питання залежить оцінка відповідності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.
Позиція Відповідача полягає в тому, що залишення позовної заяви без руху не змінює статусу податкового повідомлення-рішення як узгодженого. Натомість позиція Позивача, яку підтримали суди попередніх інстанцій, полягає в тому, що визначальним є сам факт звернення до суду, а не дата відкриття провадження, оскільки після усунення недоліків позовна заява вважається поданою у день її первинного подання.
Звертаючись до правового регулювання спірних правовідносин, Суд звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;
ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
За змістом пункту 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
дата списання коштів з рахунку платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг на оплату товарів/послуг, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата списання електронних грошей платника податків як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець постачальника;
дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);
ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Як визначає пункт 56.17 статті 56 ПК України процедура адміністративного оскарження закінчується:
днем, наступним за останнім днем строку, передбаченого для подання скарги на податкове повідомлення-рішення або будь-яке інше рішення відповідного контролюючого органу у разі, коли така скарга не була подана у строк, передбачений абзацом першим пункту 56.3 цієї статті;
днем отримання платником податків рішення відповідного контролюючого органу про повне задоволення скарги;
днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику;
днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику;
днем звернення платника податків до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов`язань, що оскаржувались.
День закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов`язання платника податків, крім випадку, передбаченого підпунктом 108-1.2.2 пункту 108-1.2 статті 108-1 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 56.18 статті 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.
Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню.
Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
Як передбачено пунктом 56.19 статті 56 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Усталеним є підхід Верховного Суду щодо застосування означених норм права, згідно з яким права та обов`язки платника податків щодо сплати податкового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом, виникають лише після закінчення процедури адміністративного та судового оскарження рішення контролюючого органу про нарахування такого зобов`язання та його узгодження.
При цьому податкове законодавство не містить заборони на декларування від`ємного значення та включення в повному обсязі його розміру до податкового кредиту в наступному податковому періоді з підстав неврахування висновків податкового органу, які не набули статусу обов`язкових до закінчення процедури оскарження рішення контролюючого органу про зменшення розміру від`ємного значення суми ПДВ.
Аналогічна правова позиція вже висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постановах від 20 червня 2024 року у справі № 804/646/16, від 13 лютого 2024 року у справі № 0870/5976/12, від 15 лютого 2023 року у справі № 820/2994/16, від 21 травня 2020 року у справі №804/16498/15, від 3 травня 2018 року у справі № 808/1278/16, від 21 лютого 2018 року у справі № 808/4423/15, від 24 червня 2026 року у справі № 400/4833/23.
Застосовуючи наведені висновки до встановлених судами попередніх інстанцій обставин цієї справи, Верховний Суд зазначає таке.
Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, відповідно до акта камеральної перевірки від 19 березня 2024 року №230/32-00-04-03-01-01/41467362 висновок Відповідача про завищення Позивачем від`ємного значення ПДВ за січень 2024 року на загальну суму 14 620 662 грн ґрунтується на показниках, визначених у ППР форми «В4» від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18 на суму 13 949 833 грн та від 29 листопада 2023 року №00/1041/32-00-07-01-19 на суму 670 829 грн.
Водночас оскаржуваним у цій справі ППР від 22 квітня 2024 року №0003550403 Відповідач зменшив Позивачу розмір від`ємного значення ПДВ саме на суму 13 949 833 грн, яка відповідає сумі, визначеній ППР від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18.
Матеріали справи свідчать, що 3 квітня 2024 року Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування ППР від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18 (справа №160/8676/24).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року у справі №160/8676/24 позовну заяву про оскарження ППР форми «В4» від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18 залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2024 року у справі №160/8676/24 прийнято до розгляду позовну заяву ТОВ «ЕНЕРГЕТИК ДНІПРО» та відкрито провадження у справі за позовом про визнання протиправним і скасування ППР від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у справі №160/8676/24, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року, ППР від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18 визнано протиправним та скасовано.
За наведених обставин Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ППР від 14 листопада 2023 року №1012/32-00-07-04-18 (форма «В4»), яке слугувало фактичною та правовою підставою для прийняття оскаржуваного у цій справі ППР від 22 квітня 2024 року №0003550403 у частині зменшення від`ємного значення ПДВ на суму 13 949 833 грн, було предметом судового оскарження, а в подальшому рішенням суду, що набрало законної сили, визнане протиправним та скасоване. Отже, таке рішення контролюючого органу не могло бути належною правовою підставою для прийняття іншого податкового повідомлення-рішення, похідного від його правових наслідків.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що залишення ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2024 року у справі №160/8676/24 позовної заяви без руху свідчило про узгодженість грошового зобов`язання на момент розгляду заперечень та, відповідно, про правомірність прийняття Відповідачем оскаржуваного ППР, Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до змісту наведеного вище пункту 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець пов`язує виникнення такого правового наслідку саме зі зверненням платника податків до суду з позовом, а не з постановленням судом ухвали про відкриття провадження чи вчиненням інших процесуальних дій після надходження позовної заяви.
Водночас ПК України не визначає, який саме момент слід вважати моментом звернення до суду для цілей застосування пункту 56.18 статті 56 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України терміни, що застосовуються цим Кодексом і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.
З огляду на викладене для правильного застосування пункту 56.18 статті 56 ПК України у спірних правовідносинах необхідно звернутися до положень КАС України, який визначає порядок здійснення адміністративного судочинства, у тому числі регулює питання звернення особи до адміністративного суду, залишення позовної заяви без руху та правові наслідки усунення її недоліків.
Положення КАС України розмежовують стадії звернення до адміністративного суду та подальшого руху позовної заяви.
Так, відповідно до частини першої статті 168 КАС України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.
Натомість залишення позовної заяви без руху є окремою процесуальною дією суду, яка може бути вчинена виключно після надходження позовної заяви до суду і визначається статтею 169 КАС України. Застосування цього процесуального механізму не спростовує факту звернення особи до суду, а має на меті надати позивачу можливість усунути недоліки позовної заяви.
Відповідно до частини третьої статті 169 КАС України якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу. Отже, процесуальний закон прямо пов`язує юридичні наслідки звернення до суду з датою первинного подання позовної заяви, а не з датою постановлення ухвали про відкриття провадження.
Таким чином, для цілей застосування пункту 56.18 статті 56 ПК України у цій справі, зокрема з огляду на подальше скасування відповідного ППР у судовому порядку, моментом звернення платника податків до суду є день подання позовної заяви до адміністративного суду, а не день відкриття провадження у справі. Інше тлумачення не ґрунтується на положеннях процесуального закону та фактично зводить нанівець правове значення частини третьої статті 169 КАС України, яка зберігає за позовною заявою дату її первинного подання після усунення позивачем виявлених судом недоліків.
Наведеного Відповідач не врахував та помилково виходив із того, що залишення позовної заяви без руху свідчить про узгодженість грошового зобов`язання, визначеного відповідним ППР, хоча такий висновок не ґрунтується на положеннях пункту 56.18 статті 56 ПК України та норм процесуального законодавства.
З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність оскаржуваного ППР, оскільки під час його прийняття Відповідач не дотримався критеріїв правомірності рішень суб`єкта владних повноважень, визначених частиною другою статті 2 КАС України.
Наведене вище у сукупності дає підстави вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно встановлено фактичні обставини справи та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів сторін. Доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій та фактично зводяться до переоцінки обставин справи, проте положення статті 341 КАС України не наділяють суд касаційної інстанції повноваженнями встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У межах установлених у цій справі фактичних обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій. За таких обставин, з урахуванням наведеного у сукупності, Суд не знайшов передбачених КАС України підстав для задоволення касаційної скарги.
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У суду касаційної інстанції немає підстав вважати, що ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам частин першої - четвертої статті 242 КАС щодо законності і обґрунтованості судового рішення, принципу верховенства права та завданню адміністративного судочинства.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, суд дійшов висновку про необхідність залишення рішень судів першої та апеляційної інстанції без змін, а касаційної скарги - без задоволення.
Керуючись статтями 3, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська
Судді О.В. Білоус 
І.Л. Желтобрюх