Справа № 344/14916/25 
Провадження № 22-ц/4808/1510/26
№ 22-ц/4808/1511/26 
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2026 року м. Івано-Франківськ 
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.
суддів: Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є., 
за участю секретаря - Кузів А.В. 
учасники справи
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекскредит»
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Римарук Юрій Ігорович,
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2026 року, ухвалене в складі судді Мелещенко Л. В.
за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алекскредит», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віра Леонідівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ТОВ «Алекскредит», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В., Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. в якому просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №6327 від 04.04.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. 

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Алекскредит» задоволено.
Визнано виконавчий напис, вчинений 04 квітня 2020 року Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., зареєстрований в реєстрі за № 6327, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості у загальному розмірі 21 280,00 грн, таким, що не підлягає виконанню.

В червні 2026 року позивач звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в обґрунтування якої зазначив, що у позовній заяві ним зазначено орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн та 968,96 грн витрат по сплаті судового збору. 
30.09.2025 року представником позивача до суду подано клопотання про долучення доказів щодо розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу, а саме договір про надання правової допомоги, додаткову угоду від 18.09.2025 року та акт наданих послуг від 23.09.2025 року. 
Просив суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ТОВ «Алекскредит» на його користь 15 000 грн витрат на правову допомогу.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2026 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Алекскредит» на користь ОСОБА_1 понесені витрати за надання правничої допомоги у розмірі 5 000 грн.

Не погодившись з рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року та додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року змінити, доповнити мотивувальну та резолютивну частини щодо розподілу судових витрат та вирішити питання про стягнення із ТОВ «Алекскредит»на користь ОСОБА_1 15 000, 00 грн витрат на правову допомогу, 968, 96 грн витрат судового збору. 
Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2026 року просить скасувати у частині відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення від 29.05.2026 року.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник послався на те, що при зверненні до суду ним сплачено судовий збір у розмірі 968, 96 грн та в позовній заяві було зазначено, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу становитиме 15 000,00 грн.
В подальшому до закінчення судових дебатів представник позивача направив до суду клопотання про долучення доказів щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу, а саме договір, додаткову угоду та акт наданих послуг, підписані обома сторонами, яке було направлено через систему «Електронний суд» у визначенні законодавством строки з наданням доказів направлення відповідачеві та третім особам.
Проте у рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2025 року ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині не зазначено про розподіл судових витрат, а також відсутнє посилання на норми права, на підставі яких слід зробити висновок про відповідний розподіл судових витрат.
У порушення вимог закону суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим позивачем доказам, а також не навів у мотивувальній частині рішення жодних висновків щодо розподілу судових витрат. 
У зв`язку з не вирішенням судом питання про розподіл судових витрат 29 травня 2026 року представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.
Суд першої інстанції ухвалив додаткове рішення, яким стягнув з відповідача на користь позивача 5000,00 грн витрат на правову допомогу із заявлених 15000,00 грн, посилаючись на те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката.
Разом з тим, відповідач не заявляв будь-яких клопотань, в тому числі про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу.
Скаржник зазначає, що суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2026 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено учасникам справи право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином. Судова повістка-повідомлення, яка була адресована ОСОБА_1 повернута до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», з урахуванням пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України він є такими, що отримав судову повістку-повідомлення. Представник скаржника Римарук Ю.І. повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
У судове засідання представник ТОВ «Алекскредит», треті особи: приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. не з`явилис, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Апеляційна скарга на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року не містить доводів щодо висновків суду по суті заявлених вимог в частинні визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду про визнання виконавчого напису, вчинений 04 квітня 2020 року Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., зареєстрований в реєстрі за № 6327, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості у загальному розмірі 21 280,00 грн, таким, що не підлягає виконанню. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 259 ЦПК України, суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи. Така позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 904/4380/21 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 зроблено висновок про те, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що в рішенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року за результатами розгляду справи по суті, судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат не вирішувалося.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, — у випадку скасування або зміни судового рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Таким чином, аналіз наведених положень ЦПК України дає підстави для висновку, що повноваження апеляційного суду щодо розподілу судових витрат виникають у разі зміни судового рішення або ухвалення нового рішення за результатами розгляду справи по суті, а також у разі вирішення питання про розподіл витрат, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції не має процесуальних повноважень вирішувати питання про стягнення судового збору за подання позовної заяви, якщо це питання не вирішено судом першої інстанції при ухваленні судового рішення понесеного у суді першої інстанції, оскільки скаржник не оскаржує рішення по суті.
Колегія суддів звертає увагу скаржника на положення п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, відповідно до якого, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Отже, скаржник не позбавлений права звернутись до суду першої інстанції відповідно до положень ст. 270 ЦПК України із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про стягнення судового збору, яке не було вирішено під час ухвалення рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року.
Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 30.09.2025 року представником ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до суду першої інстанції було надано клопотання про долучення доказів понесення позивачем витрат на правову допомогу. При ухваленні судового рішення питання стягнення судових витрат на правничу допомогу судом не вирішено. По справі ухвалено додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.
Відтак, вимоги апеляційної скарги про доповнення мотивувальної та резолютивної частин рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року в частині стягнення з ТОВ «Алекскредит» на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 968,96 грн витрат зі сплати судового збору задоволенню не підлягають.

Переглядаючи додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2026 року, колегія суддів виходить з наступного.
Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, є завищеним та неспівмірним з обсягом наданих послуг адвоката, тому вважав, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у суді, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, підлягає зменшенню та відшкодуванню у розмірі 5 000,00 грн.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає вимогам закону та встановленим обставинам справи, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що в позовній заяві позивачем було наведено орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.
30 вересня 2025 року позивачем до клопотання про долучення доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу надано копію ордера на надання правничої допомоги серія АТ №1110182 від 19.08.2025 року, договір про надання правової допомоги № 64/25 від 11.08.2025 року, додаткову угоду № 1 від 18.09.2025 року до договору № 64/25 від 11.08.2025 року, акт щодо надання юридичних послуг від 23.09.2025 року до договору № 64/25 від 11.08.2025 року.
До заяви про ухвалення додаткового рішення скаржником додано договір про надання правової допомоги № 64/25 від 11.08.2025 року, який укладено між адвокатським об`єднанням «Вайсмен» та ОСОБА_1 , додаткову угоду № 1 від 18.09.2025 року до договору № 64/25 від 11.08.2025 року, акт щодо надання юридичних послуг від 23.09.2025 року до договору № 64/25 від 11.08.2025 року.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Наявність договірних відносин між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Вайсмен» підтверджується договором про надання правничої допомоги договору № 64/25 від 11.08.2025 року.
Повноваження адвоката Римарука Ю.І. на надання правничої допомоги ОСОБА_1 в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області підтверджуються ордером на надання правничої допомоги Серія АТ №1110182 від 19.08.2025 року, який видано АО «Вайсмент».
Згідно додаткової угоди №1 від 18.09.2025 року до договору № 64/25 від 11.08.2025 року пункт 3.1. договору викладено в новій редакції: «За правову допомогу, передбачену в п. 1.1. договору, клієнт сплачує АО «Вайсмент» гонорар. Зокрема за ведення справи 344/14766/25 в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області в сумі 15 000 грн протягом 10 днів після винесення судом першої інстанції рішення по справі».
Актом щодо надання юридичних послуг від 23.09.2025 року до договору № 64/25 від 11.08.2025 року визначено перелік наданих юридичних послуг, а саме консультації з клієнтом – 3 000 грн, ознайомлення з матеріалами справи виконавчого провадження № 61793920 – 2 000 грн, підготовка та подання позовної заяви про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню – 7 000 грн, підготовка та подання відповіді на відзив - 3 000 грн, а всього 15 000 грн.
Колегія суддів вважає, що позивач надав належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений також і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін(додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268)).
Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, враховуючи критерії, окреслені в ч. 3 ст. ст. 141 ЦПК України, а саме обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру понесених заявником витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача до 5000 грн, що відповідає засадам розумності та справедливості.
На переконання колегії суддів заявлений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн є завищеним та необґрунтованим з огляду на обсяг наданих адвокатом послуг, предмет та підстави спору, характер спірних правовідносин, ступінь складності справи.
Правова позиція у цій справі є сталою та не потребувала значних витрат часу на опрацювання суттєвого обсягу нормативно-правових актів і судової практики. Розгляд справи також не вимагав вчинення додаткових процесуальних дій, подання значного обсягу доказів, обсяг матеріалів справи є незначним.
За таких обставин суд першої інстанції цілком обґрунтовано зменшив розмір заявлених витрат на правничу допомогу з 15 000 грн до 5 000 грн. 
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що питання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідно до вимог процесуального законодавства може бути вирішено судом виключно за наявності відповідної заяви чи клопотання іншої сторони спору, яка повинна навести належні обґрунтування, з огляду на таке.
В постанові Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі №522/7662/23 (провадження №61-406св26) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Тобто, при відсутності клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, суд на підставі ч.3 ст.141 ЦПК України визначає розмір витрат з урахуванням вказаних в цій статті критеріїв.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2026 року ухвалено із додержанням вимог закону і не може бути скасовано з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
Частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, повязані зрозглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. 
Оскільки за результатом апеляційного перегляду у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2026 року відмовлено, тому відсутні підстави для стягнення на користь скаржника витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 травня 2026 року. 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2026 року залишити без задоволення.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12серпня 2026 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева