П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 564/3474/25
Провадження № 22-ц/4815/1483/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,
секретар судового засідання: Хлуд І.П.
за участю: ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 25 травня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фронду в Чернівецькій області, Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :
19 серпня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 18.11.2022 до його смерті.
В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що є інвалідом другої групи, внутрішньо-переміщеною особою, перебував на утриманні свого батька-пенсіонера ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказав, що у вказаний період проживав разом із батьком, який здійснював за ним постійний догляд, забезпечував харчуванням, одягом та його допомога була основним джерелом для існування.
Встановлення цього факту йому необхідне для оформлення пенсії по втраті годувальника.
У позасудовому порядку довести цей факт не має можливості.
За результатами розгляду його заяви про призначення пенсії по втраті годувальника Головним управлінням Пенсійного фронду в Чернівецькій області прийнято рішення № 172450010100 від 19.04.2025 про відмову у призначенні йому пенсії по втраті годувальника.
У судовому засіданні заявник ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримав, покликаючись на обставини, викладені у заяві та просив їх задовольнити. Крім того, пояснив, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації разом із батьком ОСОБА_3 ,1938 року народження, переїхав із м. Сєвєродонецьк Луганської області до Рівненської області, є внутрішньо-переміщеною особою. Із 2013 року став хворіти, у 2014 році мав третю групу інвалідності, пізніше першу. Із 2024 року є інвалідом другої групи, у зв`язку з чим отримує державну соціальну допомогу у сумі 2361 грн. У період із 18.11.2022 перебував на утриманні свого батька-пенсіонера ОСОБА_3 , який мав більший розмір пенсії та забезпечував його всім необхідним, до дня своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час має намір оформити пенсію по втраті годувальника, однак у призначенні пенсії йому відмовлено.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 25 травня 2026 року в задоволенні заяви - відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що заявник не належить до кола осіб, які відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, а тому встановлення факту перебування на утриманні не створить умов для реалізації зазначеного ним права. Крім того, суд дійшов висновку про недоведеність факту перебування заявника на утриманні померлого батька, оскільки не подано належних та достатніх доказів того, що матеріальна допомога останнього була для заявника основним і постійним джерелом засобів до існування.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, при неповному застосуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
Узагальнені доводи зводяться до того, що суд не врахував у сукупності докази щодо його статусу особи з інвалідністю, внутрішньо переміщеної особи, спільного проживання із батьком, а також показання свідка та інші докази, які, на думку апелянта, підтверджують факт його перебування на утриманні померлого та мають юридичне значення для реалізації права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подало відзив, де заперечує доводи апеляційної скарги. Вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подану апеляційну скаргу підтримав його представник.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що у свідоцтві про народження заявника ОСОБА_2 його батьком вказаний ОСОБА_3 .
Заявник є внутрішньо-переміщеною особою, що підтверджується довідками Відділу надання соціальних послуг м. Костопіль Управління соціального захисту населення Рівненської райдержадміністрації № 5609-7001630-125 від 18.11.2022, Управління соціальної та ветеранської політики Відділу надання соціальних послуг м. Костопіль Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області № 05-38/143 від 21.07.2025.
Із довідки Великомидського старостинського округу № 1 Костопільської міської ради від 11.08.2025 № 150/09-1-11 вбачається, що на території с. Великий Мидськ із 18.11.2022 до 13.06.2023 проживали внутрішньо-переміщені особи ОСОБА_2 , інвалід першої групи, та його батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вони мешкали в одній кімнаті у Великомидському будинку культури. ОСОБА_3 доглядав за сином, допомагав у пересуванні, готував їжу, виконував побутові функції.
Також встановлено, що батько заявника ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19.05.2023.
Із повідомлення Департаменту цивільного захисту та охорони здоров`я населення Рівненської ОДА від 04.04.2025, індивідуальної програми реабілітації інваліда № 602 від 17.05.2022 вбачається, що заявнику ОСОБА_2 17.05.2022 надано ОСОБА_4 групу інвалідності до 01.05.2024.
23.07.2024 заявник визнаний особою з інвалідністю другої групи від загального захворювання до 01.05.2027, що також підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 07.10.2024, виданим УСЗН Рівненської РДА. Державну соціальну допомогу призначено в розмірі 2361 грн.
Встановлено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії по втраті годувальника та доданих до неї документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області 09.04.2025 прийнято рішення № 172450010100 про відмову у призначенні пенсії.
Відмова мотивована тим, що в матеріалах електронної пенсійної справи відсутні документи про визнання ОСОБА_2 особою з інвалідністю з дитинства до досягнення вісімнадцятирічного віку та не відноситься до кола осіб, визначених ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким призначається пенсія по втраті годувальника.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні показала, що являється внутрішньо-переміщеною особою та проживала у сусідній кімнаті у приміщенні Великомидського будинку культури із заявником ОСОБА_2 та його батьком ОСОБА_3 , які проживали разом. Батько заявника опікувався ним, купував продукти харчування, готував їжу, часто їй надавав свою банківську картку на здійснення покупок, міг утримувати свого сина-інваліда, хоч і був особою похилого віку. У травні 2023 року батько заявника помер.

Положеннями пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 318 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.
Частиною першою статті 319 ЦПК України передбачено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України.
У справах окремого провадження суд підтверджує наявність чи відсутність певних юридичних фактів, що є умовою здійснення прав і реалізації інтересів заявника. Тому суд наділений лише повноваженнями з`ясувати можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Суд, встановивши наявність чи відсутність певного юридичного факту, своїм рішенням підтверджує це, не зобов`язуючи особу діяти певним чином.
Під час з`ясування юридичного значення факту перебування фізичної особи на утриманні померлого суд обмежений у вирішенні питання про те, наділений чи ні заявник тим суб`єктивним правом, що підтверджується юридичним фактом, який просить встановити заявник.
Іншими словами, встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні померлого пов`язане з доведенням підстав для визнання (підтвердження) за заявником певного соціально-правового статусу.
Однак судове рішення, ухвалене загальним судом у порядку окремого провадження, про наявність чи відсутність цього юридичного факту набуває самодостатнього значення і не є вирішенням питання про те, чи має заявник певне суб`єктивне право.
Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, постанова Великої Палати від 11 лютого 2026 року у справі 308/17634/23).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що заявник не належить до кола осіб, визначених статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Враховуючи мету звернення до суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлення факту перебування заявника на утриманні померлого у цьому випадку не має самостійного юридичного значення, оскільки не створить умов для реалізації заявником права, на яке він посилається.
Крім того, згідно частини 2 статті 318 ЦПК України, до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.
У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18 зазначено, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги від померлого, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.
Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично протягом певного періоду часу, і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Таким чином, для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, якщо суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц, від 05 листопада 2025 року у справі № 644/1574/23.
Аналізуючи доводи заявника в сукупності з наданими доказами, колегія суддів виходить із того, що для встановлення факту перебування особи на утриманні необхідно довести, що допомога з боку померлого була для заявника постійним, основним та визначальним джерелом засобів до існування.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що заявником не подано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру доходів як заявника, так і померлого, а також співвідношення наданої померлим допомоги з іншими доходами заявника, які б давали можливість висновку, що матеріальна допомога з боку покійного переважала інші джерела доходу заявника або була єдиним джерелом його існування. За відсутності таких доказів неможливо встановити, що допомога померлого була для заявника основним і постійним джерелом засобів до існування.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недоведеність факту перебування заявника на утриманні померлого батька, а відтак про відсутність підстав для задоволення заяви.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 25 травня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фронду в Чернівецькій області, Головне управління Пенсійного фонду в Рівненській області про встановлення факту, що має юридичне значення – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.