ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4904/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовною заявою, в якій, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:
- визнати протиправною відмову т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у звільненні позивача з військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України повторно розглянути рапорт про звільнення позивача з військової служби з урахуванням висновків суду;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України видати наказ про звільнення позивача з військової служби на підставі ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити позивачу усі належні виплати під час звільнення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді командира відділення. Вказує, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 23.05.2025 року у справі №453/1404/24 ОСОБА_2 , біологічного батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлено батьківських прав, а рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04.11.2025 року у справі №453/1521/25 позивача оголошено усиновлювачем цієї дитини, якій змінено прізвище та по батькові на « ОСОБА_4 ». На думку позивача, оскільки на момент усиновлення біологічного батька дитини було позбавлено батьківських прав, дитина мала статус «позбавленої батьківського піклування», а тому в нього як в усиновлювача, на утриманні якого перебуває така дитина, виникло право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Позивач зазначає, що 18.12.2025 року звернувся з рапортом про звільнення, а після відмови повторно звернувся з рапортом 13.02.2026 року, проте Військова частина НОМЕР_1 листами відмовила у задоволенні його рапортів. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом. Просить позов задовольнити.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Свою позицію Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України обґрунтовує тим, що подані позивачем документи підтверджують факт усиновлення ним ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте не підтверджують, що ця дитина до моменту усиновлення мала статус «дитини, позбавленої батьківського піклування». Вказує, що статус дитини, позбавленої батьківського піклування, є визначеним законодавством становищем дитини, яке підтверджується відповідним рішенням про надання такого статусу, що приймається районною державною адміністрацією, виконавчим органом міської ради за місцем походження дитини за поданням служби у справах дітей (ст.1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування»). На переконання відповідача, оскільки матір усиновленої дитини – ОСОБА_5 – не позбавлена батьківських прав, а дитина проживає в сім`ї разом з матір`ю, підстави вважати дитину такою, що до усиновлення була позбавлена батьківського піклування, відсутні; рішення про надання дитині відповідного статусу до рапорту не долучено. Відповідач також посилається на норми Сімейного кодексу України, які розмежовують права та обов`язки батьків, усиновлювачів і вітчима, та на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14.12.2023 року у справі №160/11228/23. За таких обставин вважає, що на час розгляду рапортів правові підстави для звільнення позивача з військової служби були відсутні. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Ухвалою судді від 13.04.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді командира відділення; має військове звання «молодший сержант», що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 10.08.2015 року зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис №6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .
ОСОБА_7 є матір`ю дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 02.11.2010 року, в якому батьком дитини зазначено ОСОБА_2 , а матір`ю – ОСОБА_7 .
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 23.05.2025 року у справі №453/1404/24, яке набрало законної сили 24.06.2025 року, позов ОСОБА_5 задоволено та позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04.11.2025 року у справі №453/1521/25, яке набрало законної сили 05.12.2025 року, заяву ОСОБА_1 про усиновлення дитини задоволено: ОСОБА_1 оголошено усиновлювачем неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внесено зміни до актового запису про народження, батьком дитини вказано ОСОБА_1 , змінено прізвище дитини з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » та по батькові з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 ». На підставі вказаного рішення складено актовий запис про зміни та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №459 від 17.12.2025 року та акта обстеження матеріально-побутових умов проживання, дитина ОСОБА_12 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_5 та позивачем у складі однієї сім`ї. Матір дитини – ОСОБА_5 – батьківських прав не позбавлена.
18.12.2025 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з усиновленням дитини, яка до моменту усиновлення була позбавлена батьківського піклування, віком до 18 років.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 19.01.2026 року №50/02/12-658-2026, врученим позивачу 22.01.2026 року, відмовлено у задоволенні рапорту з тих підстав, що подані документи підтверджують усиновлення дитини, проте не підтверджують, що дитина до моменту усиновлення мала статус «дитини, позбавленої батьківського піклування», а матір усиновленої дитини батьківських прав не позбавлена.
13.02.2026 року позивач повторно звернувся з рапортом про звільнення з військової служби з тих самих підстав.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2026 року №50/02/12-2133-2026, врученим позивачу 02.03.2026 року, повторно відмовлено у задоволенні рапорту з тих самих підстав, що й у попередньому листі.
Вважаючи відмову Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у звільненні з військової служби протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII; тут і далі – в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на час виникнення спірних правовідносин і ухвалення цього рішення.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №69/2022 оголошено та проведено загальну мобілізацію.
Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби. Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, передбачені ч.4 цієї статті.
Відповідно до підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, зокрема, під час дії воєнного стану – через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Так, згідно з абз.7 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, серед іншого, під час дії воєнного стану на такій підставі:
«військовослужбовці, які є усиновлювачами, на утриманні яких перебуває (перебувають) дитина (діти), яка (які) до моменту усиновлення була (були) дитиною-сиротою (дітьми-сиротами) або дитиною (дітьми), позбавленою (позбавленими) батьківського піклування, віком до 18 років, опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями, патронатними вихователями, на утриманні яких перебуває дитина-сирота (діти-сироти) або дитина (діти), позбавлена (позбавлені) батьківського піклування, віком до 18 років».
Відповідно до ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Поняття «дитина-сирота» та «дитина, позбавлена батьківського піклування» визначені у ст.1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13.01.2005 року №2342-IV (далі – Закон №2342-IV). Згідно з цією нормою дитина-сирота – це дитина, в якої померли чи загинули батьки; діти, позбавлені батьківського піклування, – це діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, пов`язаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також діти, розлучені із сім`єю, підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, та безпритульні діти. Статус дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, – це визначене відповідно до законодавства становище дитини, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг та яке підтверджується комплектом документів, що засвідчують обставини, через які дитина не має батьківського піклування.
Відповідно до ст.5 Закону №2342-IV та Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, надання дитині статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, здійснюється рішенням районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради за місцем походження (проживання) дитини за поданням служби у справах дітей.
Згідно зі ст.207 Сімейного кодексу України (далі – СК України) усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду; усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Частиною 2 ст.166 СК України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України позбавлення батьківських прав може бути застосоване до одного з батьків (матері, батька) індивідуально та не припиняє сімейних прав і обов`язків другого з батьків.
Суть спірних правовідносин полягає у тому, що позивач, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, двічі (18.12.2025 року та 13.02.2026 року) звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 (абз.7 п.3 ч.12) ст.26 Закону №2232-XII у зв`язку з усиновленням дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, на думку позивача, до моменту усиновлення була позбавлена батьківського піклування. Військова частина НОМЕР_1 листами від 19.01.2026 року та від 02.03.2026 року двічі відмовила позивачу в задоволенні рапорту, обґрунтовуючи відмову тим, що подані документи не підтверджують наявність у дитини до усиновлення статусу «дитини, позбавленої батьківського піклування», а матір дитини батьківських прав не позбавлена.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що військовослужбовець має право на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану на підставі абз.7 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII за наявності одночасно таких умов: 1) військовослужбовець є усиновлювачем дитини віком до 18 років; 2) ця дитина до моменту усиновлення була дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування; 3) дитина перебуває на утриманні військовослужбовця. Зазначені обставини мають існувати в сукупності та бути підтвердженими доданими до рапорту доказами.
Даючи оцінку аргументам сторін, суд враховує наступне.
Факт усиновлення позивачем дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04.11.2025 року у справі №453/1521/25, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 та не заперечується відповідачем. На час усиновлення та на час звернення з рапортами дитина не досягла 18 років, проживає в сім`ї позивача, що свідчить про перебування дитини на його утриманні.
Водночас спірним у цій справі є питання чи мала усиновлена позивачем дитина до моменту усиновлення статус дитини, позбавленої батьківського піклування, у розумінні абз.7 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII та Закону №2342-IV.
Як встановлено судом, біологічного батька дитини – ОСОБА_2 – рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 23.05.2025 року у справі №453/1404/24 позбавлено батьківських прав. Водночас матір дитини – ОСОБА_13 – не позбавлена батьківських прав, є живою, а сама дитина з моменту народження і до моменту усиновлення безперервно проживала разом з матір`ю у складі повної сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями про зареєстрованих осіб №459 від 17.12.2025 року, актом обстеження матеріально-побутових умов проживання та не заперечується позивачем.
За змістом ст.1 Закону №2342-IV дитина набуває статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, коли вона залишилася без піклування батьків, тобто коли об`єктивно відсутнє піклування з боку обох батьків з підстав, вичерпно визначених цією нормою (позбавлення батьківських прав, визнання безвісно відсутніми чи недієздатними, оголошення померлими, відбування покарання тощо). Позбавлення батьківських прав одного з батьків за наявності другого з батьків, який батьківських прав не позбавлений і фактично здійснює піклування про дитину, не призводить до втрати дитиною батьківського піклування та не утворює в дитини статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Крім того, в силу вимог п.2 ч.1 ст.164 та ч.2 ст.166 СК України позбавлення батьківських прав застосовується до конкретного з батьків індивідуально і не припиняє прав та обов`язків другого з батьків, а розірвання шлюбу між батьками чи позбавлення прав одного з них не впливає на обсяг прав та обов`язків другого з батьків щодо дитини.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що сама лише наявність рішення суду про позбавлення батьківських прав одного з батьків дитини не є тотожною набуттю дитиною статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Закон №2342-IV пов`язує набуття такого статусу із залишенням дитини без піклування батьків та з наданням дитині відповідного статусу рішенням районної державної адміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради за поданням служби у справах дітей, а не з фактом позбавлення батьківських прав одного з батьків за наявності другого, який таке піклування здійснює.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутнє рішення районної державної адміністрації або виконавчого органу відповідної ради про надання ОСОБА_12 статусу дитини, позбавленої батьківського піклування. Навпаки, матеріалами справи підтверджено, що дитина не залишалася без батьківського піклування, оскільки постійно проживала і виховувалася матір`ю – ОСОБА_5 , яка батьківських прав не позбавлена. За таких обставин усиновлена позивачем дитина до моменту усиновлення не мала і не могла мати статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, у розумінні п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII та Закону №2342-IV.
Суд відхиляє посилання позивача на те, що рішення суду про усиновлення є достатнім підтвердженням статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, адже передбачена абз.7 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII підстава пов`язує право на звільнення не з будь-яким усиновленням, а виключно з усиновленням дитини, яка до моменту усиновлення була дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування.
Доводи позивача про зворотнє зводяться до розширювального тлумачення підстави звільнення, передбаченої абз.7 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII, та не спростовують висновків суду. Та обставина, що при ухваленні рішення про усиновлення суд застосував положення ч.1 п.4 ст.219 СК України (усиновлення без згоди батьків, позбавлених батьківських прав), стосується умов проведення усиновлення та не свідчить про набуття дитиною статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, у розумінні Закону №2342-IV, оскільки згода матері на усиновлення матеріалами справи підтверджена, а сама дитина залишалася під піклуванням матері.
Наведений підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14.12.2023 року у справі №160/11228/23, відповідно до якої розірвання шлюбу між батьками та проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо дитини і за наявності у дитини матері (батька), яка (який) не позбавлена (не позбавлений) батьківських прав, відсутні підстави стверджувати про відсутність у дитини батьківського піклування.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд вважає, що передбачені абз.7 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII умови для звільнення позивача з військової служби в сукупності не виконані, оскільки усиновлена позивачем дитина до моменту усиновлення не мала статусу дитини, позбавленої батьківського піклування.
Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з урахуванням встановленого Кодексом адміністративного судочинства України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд приходить висновку, що відмова Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, оформлена листами від 19.01.2026 року №50/02/12-658-2026 та від 02.03.2026 року №50/02/12-2133-2026, у звільненні позивача з військової служби за сімейними обставинами є такою, що відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, та обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог. Натомість, відповідач виконав покладений на нього ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довів правомірність своїх дій та рішень, чим спростував твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів.
А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії – слід відмовити.
Щодо судового збору, то відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.