ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

26 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 523/14427/19
провадження № 61-947св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - Одеська міська рада,
відповідачі:  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,     ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , 
треті особи: державний реєстраторКомунального підприємства«Департамент державної реєстрації» Вальваков Дмитро Гаріальдович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольга Сергіївна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2021 року у складі судді Малиновського О. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Комлевої О. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2019 року Одеська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: державний реєстраторКомунального підприємства«Департамент державної реєстрації»  Вальваков Д. Г, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук О. С., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Р. В., у якому просила:

визнати відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_5 , що складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на вказану вище квартиру;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь позивача спірну квартиру;

визначити порядок виконання рішення суду, за умови якого зазначити, що рішення суду є підставою для скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень по спірній квартирі.

Позовна заява мотивована тим, що 08 січня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства«Департамент державної реєстрації» Вальковим Д. Г. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18 липня 2002 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . 

Після вказаної реєстрації ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25 січня 2019 року продав спірну квартиру ОСОБА_2 , який, в свою чергу, продав квартиру ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 19 квітня 2019 року. 

Позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, яка складається зі спірної квартири, яка їй належала на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28 червня 1995 року № 19-24171. 

На думку позивача, оскільки відсутні спадкоємці за заповітом та за законом, спадщина після смерті ОСОБА_5 є відумерлою та повинна перейти у власність територіальної громади в особі Одеської міської ради.

При цьому біржовий договір купівлі-продажу квартири від 18 липня 2002 року позивач вважає неукладеним, оскільки, в порушення приписів частини першої статті 227 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, сторонами не була дотримана форма нотаріального посвідчення, відтак у ОСОБА_1 не виникло право власності на квартиру.

З урахуванням викладених обставин Одеська міська рада просила суд позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог Одеської міської ради відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 18 липня 2002 року був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири в письмовій формі, що не відповідає вимогам діючого на той час законодавства. Крім договору, між сторонами було укладено та підписано акт приймання передачі речі - спірної квартири, що вказує на передачу спірної квартири. Відтак, за діючим на той час законодавством такий договір є оспорюваним та за доведеності, може бути визнаний недійсним в судовому порядку, проте позивачем такі вимоги не заявлялись.

Суд зазначив, що посилання позивача на те, що договір купівлі-продажу від 18 липня 2002 року є неукладеним, не ґрунтуються на вимогах діючого на той час законодавства. Крім того, позовна заява містить ґрунтування позовних вимог з посиланням на укладання між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу на біржі, що не відповідає фактичним обставинам, встановленим судом під час розгляду справи.

З урахуванням наведеного, на думку місцевого суду, позивач не довів обставину відсутності спадкоємців за законом та/або за заповітом після смерті ОСОБА_5 , не обравналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Одеська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 травня 2024 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якості процесуального правонаступника померлого співвідповідача  ОСОБА_4 .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволеночастково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2021 року змінено, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Апеляційний суд, приймаючи до уваги правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23), зазначив, що суд першої інстанції загалом дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак помилився з мотивами такої відмови, оскільки не звернув уваги на те, що територіальна громада у разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. 
Саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно закон передбачає за відсутності спадкоємців (стаття 16 Цивільного кодексуУкраїни) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
15 січня 2026 року Одеська міська рада засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року у вказаній справі.
В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи.
При цьому заявник послався на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішення.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

27 лютого 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Згідно розпорядження в.о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду Інни Андросюк від 03 червня 2026 року № 618/0/226-26 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю. на підставі службової записки Секретаря Другої судової палати Зайцева А. Ю. справу № 523/14427/19 (провадження № 61-947св26) призначено судді-доповідачеві Коротенку Є. В., у складі колегії суддів: Воробйова І. А., Зайцев А. Ю.

Ухвалою від 20 серпня 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що на підставі договору дарування від 13 січня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 13-82,  ОСОБА_5 набула право власності на квартиру       АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 18 липня 2002 року в простій письмовій формі, ОСОБА_5 («Продавець») передала у власність ОСОБА_1 («Покупець») квартиру АДРЕСА_1 . Вартість майна за цим договором складає 18 000 грн. Право власності на квартиру переходить покупцю з моменту 100% сплати вартості об`єкту купівлі-продажу і підписання акту приймання-передачі квартири. 

Згідно акту приймання-передачі нерухомого майна від 20 липня 2002 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_1 18 000,00 грн. за продану квартиру, передавши покупцю вказаний об`єкт нерухомого майна.

На підставі вказаних вище документів, за рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Департамент державної реєстрації»  Вальвакова Д. Г. від 10 січня 2019 року № 45001480, було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . 

За договором купівлі-продажу від 25 січня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О. С., реєстровий номер 126, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 391 952 грн. 

Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 здійснена 25 січня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 126, виданого 25 січня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О. С., індексний номер рішення 45234532. 

Згідно договору купівлі-продажу від 19 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В., реєстровий номер 736, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 374 322 грн.

Державна реєстрація права власності ОСОБА_4 здійснено 19 квітня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р. В., індексний номер 46556962.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00020387171.

Дані про наявність спадкоємців ОСОБА_5 в матеріалах справи відсутні.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2021 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14ц (провадження № 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16ц (провадження № 14-499цс19), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19)).

Таким чином, під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову
в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц (провадження № 14-545цс19), від 15 вересня 2022 року у справі
№ 910/12525/20 (провадження № 12-61гс21)).

Поданий Одеською міською рада до суду позов спрямований на захист інтересу територіальної громади на майно, яке за своїм статусом та у зв`язку з відсутністю спадкоємців померлої особи може бути визнане відумерлою спадщиною відповідно до положень статті 1277 ЦК України та глави 9 ЦПК України.

Разом з тим, позивач посилається на факт незаконного, на його думку, відчуження спірної квартири на користь третіх осіб.

Спірні правовідносини регулюються, у тому числі, главою 86 ЦК України про спадщину. 

Зокрема, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України). 

ЦК України запобігає таким ситуаціям, коли відсутність спадкоємців має наслідками відсутність власників спадкового майна та його занепад. А тому передбачає у такому випадку перехід прав на це майно до територіальної громади за місцем знаходження цього майна (стаття 1277 ЦК України). Відтак у разі відсутності спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття у територіальної громади виникає інтерес щодо переходу спадкового майна у власність громади.

Зокрема, частини перша та друга статті 1277 ЦК України в редакції, чинній на час подання позову до суду, визначає, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням (частина третя статті 1277 ЦК України та частина перша статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час подання позову до суду).

Однак відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. 

Зміст зазначених норм права свідчить про те, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).

Також звертає на себе увагу, що за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб. 

За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. 

Положення ЦК України щодо прийняття спадщини спрямовані на захист прав усіх спадкоємців, які мають права на спадщину, та надають можливість кожному з них захистити своє право чи інтерес, навіть якщо строк на прийняття спадщини пропущено і спадщина вже розподілена між іншими спадкоємцями. Крім того, такі самі права має спадкоємець, якщо спадщина визнана відумерлою та перейшла до територіальної громади.

Зокрема, за змістом статті 1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Відтак, спадкоємець, який із зазначених причин не зміг прийняти спадщину, яка була перерозподілена між іншими спадкоємцями або перейшла у власність територіальної громади як відумерла, має право на передачу йому належної частки спадщини в натурі, якщо спадщина збереглася, а у випадку неможливості такої передачі у зв`язку з тим, що спадщина не збереглася, або визнана відумерлою та відчужена територіальною громадою на користь іншої особи, має право на отримання лише грошової компенсації. Такий підхід до розв`язання проблем переходу прав на відумерлу спадщину застосовується законодавством задля захисту прав добросовісного набувача майна, що на час переходу прав на це майно не знав та не міг знати про наявність спадкоємців, що мають право на спадщину.

Разом з тим, законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Цивільне право та цивільне законодавство передбачає за відсутності норми права, що регулює спірні правовідносини, які виникли між учасниками цивільного спору, застосування при розгляді таких спорів аналогію права або аналогію закону.

Зокрема, стаття 8 ЦК України передбачає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Отже, у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань.

Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право».

Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. 

Як зазначалось вище, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. 

Саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно закон передбачає за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

Захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20). 

Аналогічні правові висновки, з посиланням на вищевказану постанову Великої Палати Верховного Суду зроблено, зокрема, Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22 (провадження № 61-7349сво23).

Отже, за встановлених фактичних обставин у цій справі, за умови відчуження спадкового майна на користь інших осіб, територіальна громада має право лише на компенсацію вартості спадкового майна за ринковими цінами, на що обґрунтовано звернув увагу суд апеляційної інстанції, змінивши мотиви рішення суду першої інстанції.
Верховний Суд уже неодноразво викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд першої інстанції розглянув справу відповідно до таких висновків. Необхідність відступлення від висновків, викладених у постановах Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, відсутня.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні. 

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2021 року в незміненій при апеляційному перегляді частиніта постанову Одеського апеляційного суду від 18 листопада 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  М. Є. Червинська

Судді: І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун