465/6539/26 
1-кп/465/1139/26

ВИРОК
Іменем України 

09.07.2026 року м. Львів
Франківський районний суд м. Львова у складі :
головуючого - судді ОСОБА_1 
при секретарі ОСОБА_2 
розглянувши у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового розгляду обвинувальний акт та додані до нього матеріали у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42026142080000089 від 23.06.2026 про обвинувачення:
ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 395 КК України,-

в с т а н о в и в:

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.05.2026 у справі №465/4697/26, (провадження №1-в/465/149/2026) ОСОБА_3 , встановлено адміністративний нагляд терміном на 1 рік із застосуванням наступних заборон: 
-виходити з дому з 22:00 год. до 06:00 год., і в цей час знаходитись в
квартирі АДРЕСА_2 ;
-виїздити за межі м. Львова по особистих справах без дозволу поліції;
-відвідувати місця, в яких продається спиртне на розлив (кафе, бари,
ресторани, та інші місця пов?язані з продажем спиртних напоїв на розлив).
Однак, 20.05.2026 ОСОБА_3 ознайомлено із ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18.05.2026 (судова справа №465/4697/26, провадження №1-в/465/149/26) якою щодо нього встановлено адміністративний нагляд, при цьому, останній реалізовуючи свій умисел, спрямований на ухилення від адміністративного нагляду, розуміючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду, порушив вимоги встановлені п. в ч. 1 ст. 9 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», самовільно, з метою ухилення від встановленого йому адміністративного нагляду, в період часу з 01.06.2026 по 22.06.2026, залишив місце проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , та упродовж цього часу проживав за іншою адресою, про що не повідомив працівників ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області. 
Тобто, ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, передбачений ст. 395 КК України, а саме: самовільне залишення особою місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду.
Прокурор звернувся до суду з клопотанням про розгляд кримінального проступку у порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні.
До обвинувального акту долучена письмова заява обвинуваченого що складена ОСОБА_3 у присутності захисника ОСОБА_4 , відповідно до якої він беззаперечно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ст. 395 КК України, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини, згоден на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.
Ухвалою від 06.07.2026 року призначено судовий розгляд у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 , який обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 395 КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 381 КПК України, суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акту.
При цьому, у відповідності до частини 4 статті 107 КПК України, в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Суд, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження № 42026142080000089 від 23.06.2026 року, перевіривши встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини інкримінованого кримінального проступку, які не оспорюються учасниками судового провадження, враховуючи беззаперечне визнання обвинуваченим своєї винуватості у його вчиненні, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 395 КК України, стороною обвинувачення доведена, дії обвинуваченого органом досудового розслідування у формі дізнання та прокурором, вірно кваліфіковані за ст. 395 КК України, як самовільне залишення особою місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Відповідно до вимог ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно вимогою про судимість від 29.06.2026 обвинувачений ОСОБА_3 засуджений вироком Франківського районного суду м. Львова від 18.05.2021, який 10.02.2022 Львівським апеляційним судом скасовано в частині призначеного покарання, та остаточно засуджений до трьох років шести місяців позбавлення волі. У решті вирок суду залишено без змін. ОСОБА_3 звільнений 26.12.2023 з Дрогобицької виправної колонії Львівської області (№40) після відбуття строку покарання. Вибув по місцю проживання. 
На момент вчинення кримінального проступку, передбаченого ст. 395 КК України, судимість за попереднім вироком відповідно до ст. 89 КК України не була погашена. 
Разом з тим, попереднє покарання обвинуваченим повністю відбуте, у зв`язку з чим підстав для застосування положень ст. 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю вироків не вбачається. 
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального проступку, особу обвинуваченого, який раніше судимий, має непогашену судимість та після звільнення з місць позбавлення волі вчинив новий кримінальний проступок. 
Враховуючи сукупність наведених обставин справи, та дотримуючись принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, суд приходить до висновку про доцільність призначення ОСОБА_3 , за вчинення кримінального проступку, передбаченого ст. 395 КК України покарання в межах санкції даної статті у виді обмеження волі.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
У справі відсутні процесуальні витрати та речові докази.
Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.
Керуючись ст.ст. 100, 124, 128, 174, 326, 370, 373, 374, 376, 615 КПК України
у х в а л и в:

ОСОБА_3 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.395 КК України, та призначити йому покарання у виді 1(одного) року обмеження волі.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
У відповідності до частини 1 статті 394 КПК України вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1