ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 
vQXh7VH0HD4AbПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" вересня 2026 р.           Справа№ 910/4180/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко А.І.
суддів:            Мальченко А.О. 
          Михальської Ю.Б. 

секретар судового засіданні: Романенко К.О.,
за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 01.09.2026,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду міста Києва
від           11.06.2026 (повний текст складено 22.06.2026)
у справі           №910/4180/25 (суддя Підченко Ю.О.)
за позовом             Керівника Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави 
до                        1)  Державної служби геології та надр України
           2)  Товариства з обмеженою відповідальністю «Амберкінг»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача           Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача          Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест»
про           визнання недійсними результатів аукціону, договору 
          купівлі-продажу та спеціального дозволу на користування 
          надрами, застосування правових наслідків недійсності 
          правочину,                             
vQXh7VH0HD4AbВСТАНОВИВ:
vQXh7VH0HD4AbКороткий зміст позовних вимог
vQXh7VH0HD4AbУ квітні 2025 року Керівник Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби геології та надр України та  Товариства з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» про:
- визнання недійсними результати електронного аукціону, оформленого протоколом про результати аукціону UA-PS-2021-02-09-000042-3 від 06.04.2021;
- визнання недійсним договір купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою геологічного вивчення, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ бурштину Ділянка «Зонецька друга», яка знаходиться в Сарненському районі Рівненської області від 29.04.2021 №5/6-21;
- визнання недійсним спеціальний дозвіл на користування надрами Ділянки «Зонецька друга» від 07.06.2021 №5223, виданий Товариству з обмеженою відповідальністю «Амберкінг»;
- застосування правових наслідків недійсності правочину, визначені ч. 3 ст. 228 ЦК України, визнавши за державою право власності на грошові кошти в сумі 346 000, 00 грн, сплачені Товариством з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» за придбання спеціального дозволу на користування надрами від 07.06.2021 №5223.
Ухвалою від 10.04.2025 суд залучив до участі третіми особами без самостійних вимог на предмет спору Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (далі також - третя особа-1, Відділення) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» (далі також - третя особа-2, ТОВ «Ентер Гео Інвест»).
В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує, що результати зазначеного аукціону підлягають визнанню недійсними, оскільки торги проведено з порушенням принципу економічної конкуренції. Отже, недійсними є укладений за результатами цього електронного аукціону договір купівлі-продажу та спеціальний дозвіл на користування надрами. 
vQXh7VH0HD4AbКороткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви 
vQXh7VH0HD4AbРішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2026 у справі №910/4180/25 у задоволенні позову Керівника Сарненської окружної прокуратури в інтересах держави до Державної служби геології та надр України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурор у даній справі не довів, що оспорюваний правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Лише сам встановлений рішенням Відділення факт вчинення відповідачами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірному аукціоні не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
vQXh7VH0HD4AbКороткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів 
vQXh7VH0HD4AbНе погодившись з прийнятим рішенням, Заступник керівника Рівненської обласної прокуратури звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та не встановленням усіх істотних обставин справи. 
vQXh7VH0HD4AbДоводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції неправильно розтлумачено ст. ст. 16, 19 КУпН, п. п. 2, 19, 22 Порядку №993, ст. ст. 1, 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», неправильно застосовано ст. 28 КУпН, порушено вимоги ч. 4 ст. 236 ГПК України, неправильно розтлумачено та не застосовано як такі, що підлягали застосуванню ст. 3, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 228 ЦК України, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
vQXh7VH0HD4AbУзагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача
vQXh7VH0HD4AbЗаперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-1 подав відзив, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін, наголошуючи на законності та обґрунтованості останнього.
vQXh7VH0HD4AbЯвка представників у судове засідання 
vQXh7VH0HD4AbВ судове засідання 01.09.2026 з'явився прокурор та представник відповідача-2, представники відповідача-1 та третьої особи-1 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (ухвали суду від 20.07.2026) до їх електронних кабінетів.
При цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» теж належно повідомлене про час та місце розгляду справи, оскільки кореспонденція направлялась за адресою, яка вказана в апеляційній скарзі, що підтверджується реєстром поштових відправлень суду, а саме: 01021, м. Київ, вул. Інститутська, буд. 25.
Водночас у відзиві на апеляційну скаргу Державна служба геології та надр України просить здійснити розгляд справи за відсутності їх представника.
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Частиною 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). 
З огляду на викладене, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи в судові засідання не була визнана обов'язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників відповідача-1, третіх осіб-1, 2.
vQXh7VH0HD4AbОбставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
vQXh7VH0HD4AbЯк підтверджено матеріалами справи, на електронному порталі «Прозоро продажі» (ідентифікатор доступу: UA-PS-2021-02-09-000042-3) розміщено дані про аукціон з продажу спеціального дозволу на користування надрами - Ділянка «Зонецька Друга» (далі - аукціон). Початкова ціна лоту - 334 560 гривень.
Замовником електронного аукціону є Державна служба геології та надр України (далі - Держгеонадра). Електронні торги проведено 31.03.2021.
У торгах взяли участь 2 учасники: Товариство з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест».
Під час аукціону Товариство з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» подало цінову пропозицію 346 000 грн, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» - 5 200 000 грн.
З наказу Державної служби геології та надр України від 05.04.2021 №273 вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» було позбавлене права на отримання спеціального дозволу на користування надрами у зв'язку зі відмовою від підписання протоколу з продажу спеціального дозволу на користування надрами з метою геологічного вивчення бурштиноносних надр, у томі числі дослідно-промислової розробки родовищ з подальшим видобування бурштину Ділянки «Зонецька Друга».
Відповідно до протоколу про результати електронного аукціону №UA-PS-2021-02-09-000042-3, сформованого 06.04.2021, аукціон відбувся та його переможцем визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Амберкінг», учасник який подав заявку з ціновою пропозицію - 346 000 грн.
У подальшому, 29.04.2021, на підставі протоколу електронного аукціону Держгеонадра уклали з Товариством з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» договір купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промислова розробка родовищ) Ділянки Зонецька друга, яка знаходиться в Сарненському районі Рівненської області №5/6-21.
Також Товариству з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» Держгеонадрами видано спеціальний дозвіл на користування надрами №5223 від 07.06.2021.
Як стверджує прокурор, результати зазначеного аукціону підлягають визнанню недійсними, оскільки торги проведено з порушенням принципу економічної конкуренції. Отже, недійсними є укладений за результатами цього електронного аукціону договір купівлі-продажу та спеціальний дозвіл на користування надрами.
Прокурором встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» вчиняли антиконкурентні узгоджені дії з метою спотворення результатів аукціону №UA-PS- 2021-02-09-000042-3 щодо продажу спеціального дозволу на користування надрами - Ділянка «Зонецька Друга».
Водночас, територіальним органом досудового розслідування проводиться досудове розслідування кримінального провадження №42024182220000053 від 08.10.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом порушення вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час їх участі в аукціонах з продажу спеціальних дозволів на користування надрами (бурштин) на території Рівненської області, а саме спотворення результатів електронних конкурсів.
Під час досудового розслідування кримінального провадження №42024182220000053 від 08.10.2024 проведено тимчасовий доступ та огляд матеріалів справи адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.
Встановлено, що за результатами аналізу документів та матеріалів, поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» для участі в аукціоні, та зібраної відділенням Антимонопольного комітету України в ході розгляду справи інформації, виявлені обставини, які свідчать про узгодженість дій суб'єктів господарювання під час участі в аукціоні.
Так, відповідно до рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.07.2024 №70/112-р/к у справі №2/01-64-23 (пункт 1 резолютивної частини рішення) Товариство з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» визнано винними у вчиненні порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 ст. 50 та пунктом 4 частини 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів аукціону шляхом погодження своєї поведінки під час підготовки    цінових пропозицій та участі в аукціоні, проведеному Державною службою геології та надр України за лотом «Спеціальний дозвіл на користування надрами - Ділянка Зонецька друга» (ідентифікатор аукціону в системі «Prozorro.Продажі»: UA-PS- 2021-02-09-000042-3).
Під час розгляду адміністративною колегією Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України справи №2/01-64-23 встановлено обставини, які свідчать про узгоджену поведінку Товариства з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» в аукціоні №UA-PS- 2021-02-09-000042-3, що підтверджується таким:
- завантаження цінових пропозицій учасниками з одного електронного майданчика та синхронність дій під час перерахування коштів за послуги електронного майданчика в аукціонах;
- використання однієї і тієї ж точки доступу до мережі Інтернет;
- зазначення одних і тих же телефонних номерів;
- комунікація між учасниками шляхом використання телефонних дзвінків;
- видача учасниками довіреностей, які є схожими за своїм змістом і формою, та уповноваження одних і тих же осіб для представництва інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» на вчинення відповідних дій;
- однакові властивості електронних файлів, завантажених Товариством з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» для участі в аукціоні.
Враховуючи вищевикладене, рішенням адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.07.2024 №70/112-р/к на Товариство з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» накладено штраф за виявлені порушення у розмірі 68 000 грн з кожного (пункти 2, 3 резолютивної частини рішення).
Відповідно до листа Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №70-4143с від 31.10.2024, Товариством з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» в добровільному порядку сплачено штрафи, накладені рішенням №70/112-р/к (копія платіжного доручення від 12.09.2024 №21).
Товариством з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» станом на дату надання відповіді штраф, накладений рішенням №70/112-р/к, не сплачений.
Також Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України повідомляє, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» рішення №70/112-р/к в порядку статті 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» не оскаржували.
Таким чином, рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.07.2024 №70/112-р/к є законним, обґрунтованим та чинним.
За твердженнями прокуратури, через вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» антиконкурентних узгоджених дій, не відбувалося змагання між зазначеними суб'єктами господарювання під час підготовки та участі в аукціоні, тобто суб'єкти господарювання не намагалися здобути завдяки власним досягненням переваги над іншими учасниками. Внаслідок цього, замовник був вимушений обрати найкращу запропоновану цінову пропозицію, яка склалася не завдяки економічній конкуренції, а у результаті узгодженої неконкурентної поведінки.
Таким чином, дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Амберкінг» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ентер Гео Інвест» спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку, з метою одержання права на укладення договору не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі.
Отже, на думку прокурора, у спірних правовідносинах надання права користування надрами фактично відбулося у позаконкурентний спосіб, що зумовило необхідність звернення з цим позовом до суду для захисту інтересів держави у сфері надрокористування.
vQXh7VH0HD4AbМотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
vQXh7VH0HD4AbІмперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що не є предметом апеляційного перегляду рішення в частині підстав представництва Прокурором інтересів держави.
Так, відповідно до статті 173 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) господарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобов`язань і є обов`язковим для виконання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення зобов`язання у статтях 11, 629 Цивільного кодексу України.
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин, згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Визнання правочину недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному законодавством.
Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з положеннями статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).
Переглядаючи рішення у даній справі, колегія суддів зауважує, що положеннями статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Згідно з абзацом 1 частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх і непрацездатних дітей.
Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. 
Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно частини 4  статті 236 Господарського процесуального кодексу України   при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Питання можливості застосування наслідків недійсноті правочину, передбачених ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України було розглянуто Верховним Судом у складі об'єднаної палати Касаційного господарського суду.
Так, у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 Верховний Суд у складі об'єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив таке.
«Відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Стягнення      всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції  Цивільного кодексу, який набув чинності 01.01.2004, такої норми не існувало. Однак  Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010   стаття 228 була доповнена частиною 3, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Наслідки, передбачені реченнями 2-3 частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма  Цивільного кодексу, яка містить каральні заходи (санкції).
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абз. 2 ч. 1  ст. 216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
У частині 3  статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші  правові наслідки:
-                             які     спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
-                             ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
-                             ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
-                             наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
-                             ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Вирішуючи питання щодо застосування частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України  суд має враховувати що санкції, передбачені частиною 3  статті 228 Цивільного кодексу України, частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України  є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене  ст.1 Першого протоколу  до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених частиною 3  статті 228 Цивільного кодексу України  є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України  можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для застосування приписів частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України  прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.     
Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України.
Прокурор не довів, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
У справі  «Kurban v. Turkey»  (рішення від 24.11.2020, заява №75414/10)  ЄСПЛ звернув увагу на норми Директиви Європейського Союзу 2014/24/ЄС яка встановлює загальні правила, що застосовуються до укладення державних контрактів на закупівлю. Директива містить правила щодо обов`язкових та факультативних підстав для виключення економічного оператора з участі у процедурі закупівлі. В Директиві вказано, що державні контракти не повинні укладатися з економічними операторами, які брали участь у злочинній організації або були визнані винними у корупції, шахрайстві на шкоду фінансовим інтересам Союзу, терористичних злочинах, відмиванні грошей або фінансуванні тероризму (п.100 преамбули).     Замовникам слід надати можливість виключати економічних операторів, які виявилися ненадійними, наприклад, через серйозні порушення, такі як порушення правил конкуренції (п.101 преамбули). Отже, порушення правил конкуренції віднесено Директивою до факультативних підстав виключення економічного оператора (на розсуд замовника закупівлі).
Також у цій справі ЄСПЛ вказав, що конфіскація без вироку суду (втрата завдатку, права виконувати договір та отримати оплату за вже виконані роботи, тобто права на покриття вже понесених витрат) є непропорційною у разі визнання недійсним договору, навіть укладеного з порушенням тендерної процедури (особою, яка не мала права брати участь у публічних закупівлях).
ЄСПЛ вказав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
Таким чином, враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Тобто невідповідність норми частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України  загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2  статті 228 Цивільного кодексу України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та частини 3 цієї статті, яка     щодо оспорюваного     правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.»
Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України     як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних     осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин     конкретної справи).
При визначенні підстав для застосування частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).     
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Так, ЄСПЛ звертає увагу на     важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна.
На перший погляд, приписи частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України  свідчать про те, що втручання у право володіння майном добросовісного учасника правочину не відбувається, невинна особа не має зазнавати збитків через недійсний правочин, адже сторона має отримати     від порушника назад своє майно, а з неї стягується в дохід держави лише те, що вона отримала від порушника.     
Між тим, як зазначає Об'єднана палата, за умови застосування відповідних приписів частини 3  статті 228 Цивільного кодексу України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа «Air Canada v. the United Kingdom»).
З урахуванням висновків Верховного Суду у відповідності до п. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що частина 3  статті 228 Цивільного кодексу України може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). 
Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
В свою чергу, як на доказ порушення інтересів держави та суспільства прокурор посилався на рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.07.2024 №70/112-р/к у справі №2/01-64-23.
Разом з цим, не було жодних зауважень від сторін щодо виконання договору  купівлі-продажу спеціального дозволу на користування надрами на аукціоні з метою геологічного вивчення бурштиноносних надр, у тому числі дослідно-промислової розробки родовищ з подальшим видобуванням бурштину (промислова розробка родовищ) Ділянки Зонецька друга, яка знаходиться в Сарненському районі Рівненської області №5/6-21 від 29.04.2021.
Відтак, колегія суддів зауважує, що застосування частина 3  статті 228 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин може відбутись у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які в свою чергу прокурором не були доведені. 
Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.
vQXh7VH0HD4AbЩодо посилань прокурора на застосування практики Верховного суду, колегія суддів зазначає таке.
Так, відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, колегія суддів зазначає, що при вирішенні тотожних спорів, суди мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Разом з цим, судом першої інстанції враховані посилання відповідача-1 на правові висновки, викладені в постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 Верховний Суд у складі об'єднаної палати Касаційного господарського суду та зазначено, що спірні правовідносини в даній справі та вищевказаній справі є подібними, відповідно мають бути враховані судом. 
Відтак, посилання апелянта на неподібність правовідносин у справах №910/4180/25 та №922/3456/23 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки останні є схожими за предметом позову.
vQXh7VH0HD4AbВисновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
vQXh7VH0HD4AbСтаттею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2026 у справі №910/4180/25  обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
vQXh7VH0HD4AbПОСТАНОВИВ:
vQXh7VH0HD4AbАпеляційну скаргу Заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2026 у справі №910/4180/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2026 у справі №910/4180/25 залишити без змін. 
Матеріали справи №910/4180/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
vQXh7VH0HD4AbПостанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
vQXh7VH0HD4AbПовний текст складено 09.09.2026.
vQXh7VH0HD4AbvQXh7VH0HD4AbГоловуючий суддя                                                            А.І. Тищенко 
vQXh7VH0HD4AbСудді                                                                                А.О. Мальченко
vQXh7VH0HD4Ab                                                                                Ю.Б. Михальська
vQXh7VH0HD4Ab