Справа № 944/5741/23
Провадження №2/944/166/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2026 року | м.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Поворозника Д.Б.,
за участю секретаря судового засідання Димчак Х.Т.,
представника відповідача ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:

11 вересня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , та предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку; визнати за ним право власності на 4/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 4/6 частини земельної ділянки для обслуговування будинку, 4/6 вартості автомобіля марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 та 4/6 частини вартості предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку.
Позов обґрунтовував тим, що він є батьком ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті залишилось майно, яке належить до спадкової маси. Відповідно до Свідоцтва про спадщину за законом від 23.06.2021, виданого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П., спадкоємцями визнано його та чоловіка його доньки ОСОБА_3 (відповідача у справі), в частках, відповідно, 2/3 та 1/3 частки від спадкової маси. Подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб в 1991 році та проживали разом з ним в будинку на АДРЕСА_2 , одночасно здійснюючи будівництво власного будинку на АДРЕСА_1 , в який переселилися в 2004 році. Відповідно до цих часток здійснено поділ грошових коштів, які знаходились на рахунку в банку та були оформлені на ім`я ОСОБА_4 . Окрім цього залишилось спадкове майно, яке вважається спільною сумісною власністю подружжя і оформлено на ім`я чоловіка померлої. Вказане майно набуте за час шлюбу і є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім речей індивідуального користування (одяг та жіночі коштовності) (ч. 1 ст. 368, ст. 1226 Цивільного кодексу України). Нотаріус відмовив у видачі Свідоцтва про спадщину на вказане майно, мотивуючи це тим, що відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач відмовився в добровільному порядку визнавати моє право на частку у спільному майні подружжя. Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Статтею 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Що стосується договорів в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, одержане за договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, за змістом вищезазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу, презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Питання спільної сумісної власності подружжя на майно регулюються ст. 60 Сімейного кодексу України і ст. 368 Цивільного кодексу України. Між подружжям не було укладено договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а за життя спадкодавець не встигла виділити свою частку та отримати на неї правовстановлюючий документ. Отже, майно, щодо якого пред`явлено позов, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і їх частки в цьому майна є рівними. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою – частки визначаються рівними. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Також в користуванні подружжя знаходилася земельна ділянка площею 0,2142 га для обслуговування цього житлового будинку. Відповідно до ч. 3 ст. 88 Земельного кодексу України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Також у 2007 році подружжям придбано легковий автомобіль Volkswagen Passat, номерний знак НОМЕР_1 , 1998 року випуску, орієнтовна вартість автомобіля за даними інтернет-магазину auto.ria.com, становить 4000 доларів США (148000 грн). Крім того, у власності подружжя перебували предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку, придбані за час перебування у шлюбі (меблі, побутова техніка тощо), які також є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частка дружини в цьому майні становить 1/2 і спадкове майно в натурі не виділялась, тому для визначення належної йому частини будинку та земельної ділянки, слід застосувати розмір часток від будинку та земельної ділянки вцілому, а саме відповідачу належить особиста частка 1/2 та 1/3 від частки дружини, що дорівнює 5/6, а йому 2/3 від частки доньки, що становить 4/6 вцілому. Йому не відомо щодо письмових домовленостей співвласників про визначення часток, а тому частки співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними. 
Ухвалою від 18 вересня 2023 року відкрито провадження за правилами загального провадження та призначено підготовче судове засідання. 
29 грудня 2023 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , та предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку; визнати за ним право власності на 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 1/3 частини земельної ділянки для обслуговування будинку, 1/3 вартості автомобіля марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 та 1/3 частини вартості предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку.
Ухвалою від 06 березня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, суд прийняв заяву ОСОБА_2 про уточнення позовних вимог від 29 грудня 2023 року. 
Ухвалою від 06 березня 2024 року було задоволено клопотання позивача ОСОБА_2 та призначено у справі судову товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка середня ринкова вартість автомобіля марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на день проведення експертизи? Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. 
02 липня 2024 року матеріали справи повернулись із Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз без виконання ухвали про призначення експертизи в зв`язку із неоплатою вартості експертизи. 
Ухвалою від 04 липня 2024 року було поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою від 14 серпня 2024 року було задоволено клопотання позивача ОСОБА_2 та призначено у справі судову товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання: яка середня ринкова вартість автомобіля марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на день проведення експертизи ? Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено. 
12 листопада 2024 року із Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов Висновок експерта за результатами проведення комісійної судової транспортно-товарознавчої експертизи від 05 листопада 2024 року № 3643-Е. 
Ухвалою від 04 липня 2024 року було поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою від 21 листопада 2024 року було поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 
Ухвалою від 14 травня 2025 року було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про призначення додаткової судової товарознавчої експертизи задовольнити, призначено у справі судову товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено таке питання: яка ринкова вартість транспортного засобу марки «Volkswagen Passat», 1997 року виготовлення, із ідентифікаційним (VIN) номером НОМЕР_2 , на момент проведення експертизи, з урахуванням його технічного стану? Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. Зобов`язано ОСОБА_3 забезпечити надання (доправлення) для проведення експертизи автомобіль марки «Volkswagen Passat», 1997 року виготовлення, із ідентифікаційним (VIN) номером НОМЕР_2 . На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено.
28 жовтня 2025 року із Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов Висновок експерта за результатами проведення комісійної судової транспортно-товарознавчої експертизи від 22 жовтня 2025 року № 2585-Е. 
Ухвалою від 03 листопада 2025 року було поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 
21 січня 2026 року позивач ОСОБА_2 подав заяву про часткову зміну предмета позову, у якій просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 та предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку; визнати за ним право власності на 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 1/3 частини земельної ділянки для обслуговування будинку, 1/3 вартості автомобіля марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , як на частку у спільному майні подружжя в порядку спадкування; стягнути з відповідача на його користь 1/3 частку вартості автомобіля марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , визначену транспортно-товарознавчою експертизою. 
Ухвалою від 21 січня 2026 року суд прийняв до розгляду заяву позивача ОСОБА_2 про зміну предмета позову від 21 січня 2026 року. 
Ухвалою від 18 лютого 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 
30 квітня 2026 року представник відповідача адвокат Галько Р.В. подав відзив на позовну заяву, в якій визнав позовом частково, а саме в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіля марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , у задоволенні решти позовним вимог просив відмовити. 
На обґрунтування відзиву зазначає таке. Відповідач заперечує, що земельної ділянки, призначена для обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є спільно сумісною власністю подружжя, оскільки отримана ОСОБА_3 шляхом приватизації відповідно до рішень Свидницької сільської ради № 19 від 21 березня 1994 року та Яворівської міської ради Львівської області № 3034 від 31 березня 2023 року, отже, є його особистою власністю. Щодо вимог в частині визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , частину земельної ділянки для обслуговування цього будинку і частки власності на автомобіль марки «Volksvagen Passat», зазначає таке. Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 відкрив спадкову справу після смерті доньки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачем до суду надано всі необхідні документи, які підтверджують право власності ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який є спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Свидницькою сільською радою Яворівського району Львівської області та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 309516535, відповідно, відповідачем не чиняться жодні перешкоди в оформленні позивачем своїх спадкових прав на нерухоме майно в розмірі 1/3 частини спадкового житлового будинку. Відповідачем не заперечується той факт, що спадковий житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно з підпунктом 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Положення, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. На думку відповідача, оформлення права власності на спадкове майно у виді 1/3 частини спадкового житлового будинку проводиться у нотаріуса, який відкрив спадкову справу і відповідно не проводиться через суд, а тому в задоволенні зазначеної позовної вимоги слід відмовити. Що стосується визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , то як вже зазначалося вище, земельна ділянка для обслуговування цього будинку одержана ОСОБА_3 в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із комунального земельного фонду. Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до ст.120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Отже, визнання за позивачем права власності на зазначену частину земельної ділянки можливе лише в разі поділу та відповідно виділу конкретної частини спадкового будинку позивачу як спадкоємцеві. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 29 вересня 2022 року у справі № 359/924/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 206/6366/17. Відповідно в задоволенні вказаної позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку слід відмовити. Що стосується заявленої вимоги в частині визнання права власності на 1/3 частину автомобіля марки «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_3 , то як вбачається із договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу від 11 лютого 2023 року, власником вказаного автомобіля на даний час є ОСОБА_6 , а тому, оскільки вказаний договір купівлі-продажу не скасований судом, тому і визнавати позивача власником 1/3 частини вказаного автомобіля є безпідставним. Проте, відповідачем не заперечується право позивача на отримання 1/3 частини вартості автомобіля, однак позивачем не конкретизовано заявлених вимог, зокрема не зазначено суму вартості частки автомобіля, відповідно вважаю, що в задоволенні зазначених вимог слід відмовити. 
В судовому засіданні 29 квітня 2026 року позивач ОСОБА_2 позовні вимоги згідно із заявою про зміну предмета позову від 21 січня 2026 року, надав пояснення, аналогічні наведеним позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. 
Також 22 червня 2026 року ОСОБА_2 подав до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначив таке. 
Прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 розпочалося в нотаріуса, відповідно до вимог ЦК України (спадкове право). В першу чергу було оформлене право на грошові кошти, які перебували на особистому рахунку ОСОБА_4 (спадкодавець) в банку. За взаємною згодою спадкоємців всі кошти були передані відповідачу. При оформлені права на спадщину на решту спадкового майна (житловий будинок, земельна ділянка), яке за даними реєстру речових прав належало відповідачу (титульний власник), нотаріус запросив від ОСОБА_3 підтвердження, що дане майно справді є спільним майном подружжя. Відповідач категорично відмовився підтвердити цю обставину та надати оригінали документів, посилаючись на те, що майно оформлене на його прізвище та перебуває у його володінні, отже до спадкового майна не належить. Нотаріус правильно встановила, що має місце спір між спадкоємцями, вирішення якого не належить до компетенції нотаріуса, тому відмовила у вчиненні нотаріальної дії та відповідно до п. п. 1, 2 гл.11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, повідомила спадкоємців про необхідність звернення до суду. На підтвердження правомірності своїх дій нотаріус надала йому постанову від 19.05.2023. Позиція відповідача не була випадкова, так як він її відстоював протягом всього судового розгляду справи. Тому вважає, що твердження представника відповідача про порушення порядку оформлення спадщини суперечать обставинам та матеріалам справи. Також Представник відповідача визнав його право на 1/3 частку в житловому будинку, проте заперечив право на 1/3 частину земельної ділянки, на якій розташований будинок, посилаючись на те, що дана земельна ділянка набута шляхом приватизації і є особистою власністю відповідача. Просить суд звернути увагу на таке. Подружжя уклало шлюб 05.10.1991, відповідач набув у власність земельну ділянку 21.03.1994, тобто в період спільного сімейного проживання. Земельна ділянка отримувалася для будівництва житлового будинку, тобто в інтересах сім`ї, що фактично і було зроблено — збудовано житловий будинок на АДРЕСА_1 , в якому і проживало подружжя і який є предметом спадкування. Вказана земельна ділянка не є окремим об`єктом спадкування, так як 22.12.2004 виконком Свидницької сільської ради прийняв рішення № 56 про затвердження Акту Державної технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об`єктів садибної забудови до експлуатації від 22.12.2004 та оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 . З цього моменту вказана земельна ділянка має статус присадибної ділянки і є невід`ємною частиною будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_3 . Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Цим закріплюється загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить всій вияв у правилах ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. В аналогічній справі про поділ майна подружжя Верховний Суд в постанові від 18.10.2023 у справі № 504/3831/19 дійшов висновку, що Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суди дійшли правильного висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. 
В судове засідання 29 червня 2026 року позивач ОСОБА_2 не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. 
В судових засіданнях 29 квітня 2026 року і 29 червня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Галько Р.В. позовні вимоги визнав частково, надав пояснення, аналогічна наведеним у відзиві на позовну заяву. 
У судовому засіданні 29 червня 2026 року відповідно до норм ч. ч. 1, 2 ст. 244 Цивільного процесуального кодексу України після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та, зважаючи на складність справи, відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 09 липня 2026 року. 
Заслухавши пояснення позивача і представника відповідача, оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, зважаючи на таке. 
Як встановив суд, ОСОБА_3 і ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 05 жовтня 1991 року, що сторонами не заперечується. 
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і після її смерті приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П. було заведено спадкову справу № 90/2020, спадкоємцями до її майна є сторони у справі ОСОБА_3 (чоловік) і ОСОБА_2 (батько), що підтверджується копіями матеріалів даної спадкової справи і також не заперечується сторонами. 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 червня 2021 року, виданого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П., встановлено, що ОСОБА_3 є спадкоємцем до 1/3 частки майна спадкодавця, а ОСОБА_2 – 2/3 (з врахуванням 1/3 частки спадщини, від якої в його користь відмовилася інший спадкоємець за законом мати померлої ОСОБА_8 ). Дане свідоцтво було видане ОСОБА_2 на 2/3 частки спадщини, а саме 1/2 частки грошових вкладів, розміщених на банківських рахунках спадкодавця ОСОБА_4 . 
Постановою від 19 травня 2023 року приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіля марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 та предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку, в зв`язку із ненаданням ним оригіналів документів, які підтверджують право власності колишнього подружжя на заявлене майно. 
Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Згідно з ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. 
Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Згідно із ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 
Згідно ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 
Щодо житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає таке. 
Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 лютого 2005 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (попередня адреса: АДРЕСА_3 ). Підставою набуття права власності вказано рішення рішення Виконавчого комітету Свидницької сільської ради Яворівського району Львівської області від 22.12.2004 № 56. 
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Свидницької сільської ради Яворівського району Львівської області від 22.12.2004 № 56, копія якого є в матеріалах справи, було затверджено Акт Державної технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об`єктів садибної забудови до експлуатації від 22.12.2004 та оформлено права власності на житловий будинок АДРЕСА_4 , за ОСОБА_3 вцілому. 
Отже, оскільки право власності на даний будинок було набуте ОСОБА_3 в період перебування в шлюбі з ОСОБА_4 , він вважається спільною сумісною власністю подружжя. 
Відповідач даної обставини не заперечує і не стверджує, що цей будинок є його особистою власністю. 
Видоячи з принципу рівності часток подружжя в майні, яке є їх спільною сумісною власністю, до спадкового майна після смерті ОСОБА_4 належить 1/2 частина даного будинку. 
Відповідно, оскільки позивач ОСОБА_2 , як вже зазначено вище і не оспорюється відповідачем, є спадкоємцем до 2/3 частки спадкового майна ОСОБА_4 , то від має право на спадкування 1/3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , після її смерті. 
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та визнання за ним права власності на 1/3 частину цього будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 . 
Щодо доводів представника відповідача про те, що оформлення права власності на спадкове майно у виді 1/3 частини спадкового житлового будинку проводиться у нотаріуса, який відкрив спадкову справу і, відповідно, не проводиться через суд, а тому в задоволенні зазначеної позовної вимоги слід відмовити, суд зазначає таке. 
За вимогами ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. 
Підпунктом 4.21 п. 4 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, в редакції, чинній на час відкриття спадщини, було визначено, що при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.
Відповідно до пп. 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ цього Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. 
Згідно з пп. 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Положення, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. 
Як описано вище, постановою від 19 травня 2023 року приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Гавришкевич О.П. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо спірного житлового, в зв`язку із ненаданням ним оригіналів документів, які підтверджують право власності колишнього подружжя на заявлене майно. 
Суд встановив, що оригінали правовстановлюючих документів на право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться у відповідача ОСОБА_3 , відповідно, позивач ОСОБА_2 об`єктивно не міг надати їх нотаріусу для оформлення своїх спадкових прав. 
Водночас, ОСОБА_3 також не надав таких документів нотаріусу, хоч йому було достовірно відомо про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4 та складу спадкового майна. 
Враховуючи наведене, суд вважає безпідставними та відхиляє описані вище доводи представника відповідача, зазначені у відзиві на позов. 
Щодо земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає таке. 
Суд встановив, що рішенням Виконавчого комітету Свидницької сільської ради народних депутатів Яворівського району Львівської області № 19 від 21 березня 1994 року ОСОБА_3 було передано безоплатно в приватну власність земельну ділянку в с. Коханівка площею 0,22 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд. 
Рішенням Яворівської міської ради Львівської області (правоаступника Свидницької сільської ради) № 3034 від 31 березня 2023 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) площею 0,2142 га, кадастровий номер 4625887800:10:001:0212, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд в АДРЕСА_1 , та передано ОСОБА_3 у власність дану земельну ділянку. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 19 червня 2023 року на підставі зазначеного рішення Яворівської міської ради Львівської області № 3034 від 31 березня 2023 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2142 га, кадастровий номер 4625887800:10:001:0212, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 
Водночас, як зазначено вище та не оспорюється сторонами, дана земельна ділянка виділялась і призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд за адресою: АДРЕСА_1 , тобто будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . 
Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. 
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення. 
Частинами 1, 4 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. 
При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. 
Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. 
Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 686/9580/16-ц. 
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. 
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ст. 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. 
Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. 
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 461/2328/16-ц, від 26 грудня 2019 року в справі № 364/515/19. 
За наведених обставин, враховуючи, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та визнано за позивачем у справі ОСОБА_9 як спадкоємцем ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину даного будинку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_9 також і щодо визнання за ним права власності на 1/3 частину земельної ділянки, на якій даний будинок розташований. 
Твердження представника відповідача про те, що визнання за позивачем права власності на зазначену частину земельної ділянки можливе лише в разі поділу та відповідно виділу йому конкретної частини спадкового будинку як спадкоємцеві ОСОБА_4 , суд вважає помилковими, оскільки ні чинне законодавство, ні судова практика Верховного Суду не визначає такого. 
Зокрема, суд враховує, що Верховний Суд в постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 504/3831/19 дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. 
Із змісту даної постанови Верховного Суду слідує, що позивач у цій справі заявлала вимоги про поділ будинку як спільного майна подружжя саме в ідеальних частках, а не про його реальний розподіл чи виділення їй конкретної частини житлового будинку. 
Щодо автомобіля марки «Vоlkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_1 , суд зазначає таке. 
Як встановив суд відповідно до договору купівлі-продажу від 11 лютого 2023 року, копію якого представник відповідача надав суду, ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) уклали цей договір про те, що продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», 1997 року виготовлення, із ідентифікаційним (VIN) номером НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , а покупець прийняти та оплатити його вартість, яка становить 30000,00 грн. 
Із змісту даного договору також встановлено, що право власності продавця ОСОБА_3 на даний автомобіль було зареєстроване 17 лютого 2227 року, тобто в період перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , отже, цей транспортний засіб був їх спільною сумісною власністю. 
Даної обставини відповідач не заперечує і не оспорює. 
Верховний Суд в постанові від 18 квітня 2016 року у справі № 180/254/15-ц вказав, що, встановивши, що відповідачем відчужено автомобіль, який належить до спільного майна подружжя, без згоди позивача, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, про те, що з відповідача підлягає стягненню компенсація 1/2 його вартості, виходячи з вартості, яка встановлена на момент розгляду справи згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження (дійсна ринкова вартість). 
У зв`язку з наведеним, а також беручи до уваги, що, як описано вище, на даний момент майно перебуває у власності третьої особи, суд вважає законними обґрунтованими позивача про стягнення з відповідача на його користь грошової компенсації вартості його частки в зазначеному майні, яка становить 1/3. 
Дійсна ринкова вартість автомобіля марки «Volkswagen Passat», 1997 року виготовлення, із ідентифікаційним (VIN) номером НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , була визначена згідно з Висновком за результатами проведення комісійної судової транспортно-товарознавчої експертизи від 22 жовтня 2025 року № 2585-Е, проведеної судовими експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, та становить 104522,00 грн. 
Сторони у справі даного висновку та оцінки вартості транспортного засобу не оспорюють. 
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_2 1/3 зазначеної вартості цього автомобіля, що становить 34840,67 грн. 
Щодо доводів представника відповідача про те, що позивачем не зазначено суму вартості частки автомобіля, яку він просить стягнути, суд вважає, що це не є підставою для відмови у задоволенні даної позовної вимоги. 
Водночас, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину автомобіля марки «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_3 , оскільки згідно з договором купівлі-продажу вказаного транспортного засобу від 11 лютого 2023 року, власником автомобіля на даний час є інша особа ОСОБА_6 . 
Щодо предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку, суд зазначає таке. 
В заяві від 21 січня 2026 року про часткову зміну предмета позову позивач ОСОБА_2 просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зокрема, предмети звичайної домашньої обстановки та вжитку, однак не просив визнати за ним право власності їх частину стягнути з відповідача на його користь частку їх вартості. 
Також в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 вказав, що не претендує на ці предмети. 
Крім того, позивач не надав суду жодних доказів щодо наявності зазначених предметів на даний час, їх вартості, варіантів поділу тощо. 
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. 
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 244, 258, 259, 263- 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, 

вирішив:
Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 : житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», 1997 року виготовлення, із ідентифікаційним (VIN) номером НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 . 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 . 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2142 га, кадастровий номер 4625887800:10:001:0212, цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/3 частини вартості транспортного засобу марки «Volkswagen Passat», 1997 року виготовлення, із ідентифікаційним (VIN) номером НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 34840 (тридцять чотири тисячі вісімсот сорок) гривень 67 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. 
Повне судове рішення складене 09 липня 2026 року. 
Повне найменування сторін: 
позивач – ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;
відповідач – ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 

Суддя          Д.Б.Поворозник