ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2026 м.Дніпро Справа № 908/273/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Демчини Т.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Кошлі А.О., Стефанів Т.В., 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ» на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2025 (головуючий в першій інстанції Ярешко О.В.) 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ «НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ» 
до відповідача: Мелітопольської міської державної лікарні ветеринарної медицини,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, Головне управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області, 
про стягнення коштів, 
в с т а н о в и в:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
У лютому 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ГАЗОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ «НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ» (надалі – ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг») звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Мелітопольської міської державної лікарні ветеринарної медицини про стягнення боргу за поставлений природний газ за договором № 07-1199/21-БО-Т від 01.12.2021 у розмірі 32631,44 грн, пені у розмірі 6922,05 грн, 3 % річних у розмірі 2532,36 грн та інфляційних втрат у розмірі 9865,63 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання укладеного між сторонами договору постачання природного газу № 07-1199/21-БО-Т від 01.12.2021 позивач у період з грудня 2021 року по березень 2022 року передав відповідачу природний газ загальним обсягом 2579,65 м^3 на загальну суму 42693,79 грн, однак відповідач порушив умови договору та сплатив лише 10062,35 грн, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 32631,44 грн. Оскільки відповідач не підписав акти приймання-передачі газу, обсяг спожитого газу вважається встановленим згідно з умовами договору за даними Інформаційної платформи Оператора ГТС, що підтверджується відповіддю ТОВ «Оператор ГТС України» на адвокатський запит. За прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано передбачені договором та законом штрафні санкції та компенсаційні нарахування, а саме: пеню у розмірі 6922,05 грн, 3 % річних у розмірі 2532,36 грн та інфляційні втрати у розмірі 9865,63 грн, внаслідок чого загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню, становить 51951,48 грн.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.03.2025 позов задоволено частково; стягнуто з Мелітопольської міської державної лікарні ветеринарної медицини на користь ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» 21680,94 грн основного боргу, 4319,00 грн пені, 1710,11 грн 3% річних та 6946,74 грн інфляційних втрат, в порядку розподілу судових витрат стягнуто також 1615,98 судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд врахував, що з 25.02.2022 територія м.Мелітополь Запорізької області, де знаходиться відповідач, є тимчасово окупованою російською федерацією, а тому позивач не мав права здійснювати господарську діяльність з постачання природного газу на тимчасово окуповану територію згідно зі ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у зв`язку з чим суд частково задовольнив позов, стягнувши основний борг лише за період до 24.02.2022 включно, а також відповідні штрафні санкції, що підлягають нарахуванню на цю суму, та відмовив у стягненні заборгованості за період з 25.02.2022 по 31.03.2022 та штрафних санкцій за цей період, оскільки постачання газу в цей період було незаконним.
2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач у справі – ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій заявлено вимоги скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2025 у справі № 908/273/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 10950,50 грн основного боргу, 2603,05 грн пені, 822,25 грн 3% річних та 2918,89 грн інфляційних втрат, та прийняти у цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме ст.ст.3, 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки на момент виникнення спірних правовідносин у січні-березні 2022 року цей Закон визначав тимчасово окупованою територією виключно Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, а положення про поширення його дії на інші території були внесені лише Законом № 2138-IX від 15.03.2022, який набрав чинності 20.03.2022, тому згідно зі ст. 58 Конституції України та ст.5 ЦК України ці зміни не можуть мати зворотної дії в часі та не поширюються на правовідносини, що виникли до 20.03.2022. Крім того, навіть після внесення змін застосування обмежень, передбачених ст.ст.13, 13-1 Закону, на переконання апелянта, можливе лише за наявності окремого рішення Кабінету Міністрів України, яке у спірний період було відсутнє, а рішення про визнання територій тимчасово окупованими не може замінювати собою рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень. Апелянт також зазначає, що обов`язок контролювати власне газоспоживання та при необхідності припиняти його покладається на споживача, а не на постачальника, і відповідач не надав доказів припинення споживання газу, тому позивач мав правомірні очікування отримати оплату за фактично спожитий газ.
3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. Про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами в порядку письмового провадження позивач був повідомлений належним чином – шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті суду. 
Згідно відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наданої на запит суду, місцезнаходженням відповідача є: вул.Ломоносова, буд.101, м.Мелітополь, Запорізька область, 72313.
Згідно наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 «Про затвердження переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», Мелітопольська міська територіальна громада Мелітопольського району Запорізької області тимчасово окупована російською федерацією. 
Поштові відділення, які розташовані на даній території, тимчасово не працюють.
Згідно ч.1 ст.12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Враховуючи наведені приписи законодавства, відсутність у відповідача електронного кабінету, апеляційний суд повідомив відповідача про судовий розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, що розміщено 01.04.2026. 
Отже, відповідач належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги. Відповідно до ч.3 ст.263 ГПК України, неподання відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтований тим, що Мелітопольська міська державна лікарня ветеринарної медицини є державною установою, яка знаходиться у м.Мелітополь Запорізької області, що з 25.02.2022 перебуває під тимчасовою окупацією російською федерацією. За даними системи електронної звітності «Є-Звітність», станом на 01.01.2022 та на 01.04.2022 дебіторська та кредиторська заборгованість відповідача відсутня, що підтверджується листами лікарні до Мелітопольського управління Державної казначейської служби України, відтак, заборгованість перед позивачем відсутня як станом на 24.02.2022, так і станом на 01.04.2022. Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу посилається на ч.ч.2, 6 ст.13 та ч.2 ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до яких здійснення господарської діяльності юридичними особами, місцезнаходженням яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни податкової адреси, правочини з такими особами є нікчемними, а переказ коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України забороняється. Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів просить врахувати даний відзив під час розгляду апеляційної скарги та у задоволенні апеляційної скарги відмовити. 
Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області надійшли додаткові пояснення у справі, в яких підтверджено місцезнаходження Мелітопольської міської державної лікарні ветеринарної медицини на території Мелітопольської міської територіальної громади, що з 25.02.2022 перебуває під тимчасовою окупацією російською федерацією, у зв`язку з чим відповідач не здійснював свою діяльність з 25.02.2022. Крім доводів, тотожних доводам відзиву на апеляційну скаргу Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, у поясненнях звертається увага на те, що позивачем не надано жодних доказів фактичного споживання природного газу саме відповідачем у спірний період, відтак, підстави для задоволення позову відсутні.
4. Процедура апеляційного провадження
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2026, для розгляду даної апеляційної скарги визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Демчини Т.Ю. (доповідач), суддів Кошлі А.О., Стефанів Т.В. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2026 у даній справі; призначено розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження, а також витребувано матеріали вказаної справи з Господарського суду Запорізької області. 
13.04.2026 матеріали справи № 908/273/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
15.04.2026 від Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
20.05.2026 від ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.05.2026 задоволено клопотання ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження № 908/273/25 та зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2025 у справі № 908/273/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23. 
03.06.2026 від Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області надійшли додаткові пояснення у справі. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.07.2026 поновлено провадження у справі № 908/273/25.
21.07.2026 від ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 908/3166/25. 
Клопотання мотивоване тим, що у провадженні Великої Палати Верховного Суду перебуває справа № 908/3166/25, яка передана на її розгляд у зв`язку з наявністю різної судової практики Верховного Суду щодо застосування ст.ст.3, 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», зокрема, щодо моменту визнання території тимчасово окупованою та моменту застосування встановлених Законом обмежень, а правовідносини у справі № 908/3166/25 та у даній справі № 908/273/25 є подібними, оскільки стосуються питання здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованих територіях та застосування відповідних обмежень, передбачених Законом. Крім того, колегія суддів Верховного Суду в ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати зазначила, що загальновідомий факт окупації певної території дає підстави для застосування положень ст.13 вказаного Закону незалежно від наявності рішення уповноваженого органу, що може вплинути на вирішення даної справи, а Верховний Суд вже зупиняє розгляд інших справ до розгляду Великою Палатою справи № 908/3166/25, тому, з метою забезпечення єдності судової практики та правової визначеності, провадження у справі підлягає зупиненню на підставі п.7 ч.1 ст.228 ГПК України, згідно з якою суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах в іншій справі у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що зупинення провадження з цієї підстави є правом суду, а не його обов`язком, та застосовується за умови наявності об`єктивної необхідності очікування результатів касаційного перегляду справи у подібних правовідносинах, коли правовий висновок, який має бути сформований палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою Верховного Суду, може мати визначальне значення для правильного вирішення спору.
Колегія суддів враховує, що після подання заявником відповідного клопотання Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 22.07.2026 у справі № 908/3166/25 дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття цієї справи до свого розгляду та повернула її відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
У зазначеній ухвалі Велика Палата Верховного Суду вказала, що колегія Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не навела ані кількісних, ані якісних критеріїв наявності виключної правової проблеми у справі № 908/3166/25, не обґрунтувала існування різної судової практики у подібних правовідносинах та не зазначила про неможливість вирішення спору в межах повноважень Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Таким чином, справа № 908/3166/25 на момент вирішення апеляційним судом поданого апелянтом клопотання про зупинення провадження у справі не перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду, а очікування її розгляду Великою Палатою як підстава для зупинення апеляційного провадження відпала.
Водночас, чинним та таким, що підлягає врахуванню відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України, залишається правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, який був врахований судом першої інстанції та є релевантним до спірних правовідносин.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що підстави для зупинення апеляційного провадження у справі № 908/273/25 до закінчення розгляду справи № 908/3166/25 відсутні, а відповідне клопотання ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» не підлягає задоволенню.
5. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини
01.12.2021 між ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» (постачальник) та Мелітопольською міською державною лікарнею ветеринарної медицини (споживач) (ЕІС-код 56XS00000JF9Z002) укладено договір постачання природного газу № 07-1199/21-БО-Т. 
Згідно положення про Мелітопольську міську державну лікарню ветеринарної медицини, лікарня є державною установою ветеринарної медицини, підпорядковується Головному управлінню Держпродспоживслужби в Запорізькій області і належить до сфери управління Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів.
Відповідно до п.1.1 договору, постачальник зобов`язується поставити споживачу природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору. 
Постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з грудня 2021 по грудень 2022 (включно) у кількості 3,62 тис.куб.метрів (п.2.1 договору).
Підписанням цього договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС (п.2.3 договору).
Обсяг, визначений в акті приймання-передачі природного газу, оформленого відповідно до п.3.5 цього договору, вважається фактично використаним за цим договором обсягом природного газу (п.2.4 договору). 
Відповідно п.3.1 договору, право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі.
Постачання газу за цим договором здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС (п.3.2 договору). 
Згідно п.3.4 договору, постачальник із застосуванням ресурсів Інформаційної платформи Оператора ГТС та споживач здійснюють щоденний моніторинг фактично відібраного споживачем обсягу природного газу.
Пунктом 3.5 договору закріплено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. 
Споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між Оператором ГРМ та/або Оператором ГТС та споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку споживача відповідно до вимог Кодексу ГТС/Кодексу ГРМ (пп.3.5.1 договору).
На підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника (пп.3.5.2 договору). 
Споживач протягом 2-х робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання (пп.3.5.3 договору). 
У випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених у розділі 4 цього договору (пп.3.5.4 договору).
У розділі 4 договору сторонами визначено ціну та вартість природного газу.
Згідно з п.4.1 договору, ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: ціна природного газу за 1000 куб.м газу без ПДВ – 13658,42 грн., крім того, ПДВ за ставкою 20%, крім того, тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи – 124,16 грн. без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом – 136,57 грн., крім того, ПДВ 20%, всього з ПДВ – 163,89 грн. за 1000 куб.м. Всього ціна газу за 1000 куб.м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед, становить 16554,00 грн. 
Відповідно до п.4.2 договору, у разі зміни тарифу на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи та/або коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді, вони є обов`язковими для сторін за цим договором з дати набрання чинності відповідних змін.
Згідно з п.5.1 договору, оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору. Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.
Підпунктами 6.2.2, 6.2.4 п.6.2 договору передбачено, що споживач зобов`язаний: самостійно контролювати власне використання природного газу за цим договором; своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим договором. 
Відповідно до п.7.2 договору, у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Згідно з п.13.1 договору, він набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31.12.2022 включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. 
Позивачем були складені та підписані ним акти приймання-передачі природного газу: від 31.01.2022 за січень 2022 на суму 10834,75 грн. (обсяг споживання – 0,65451 тис.куб.м); від 28.02.2022 за лютий 2022 на суму 10997,82 грн. (обсяг споживання – 0,66436 тис.куб.м); від 31.03.2022 за березень 2022 на суму 10808,59 грн. (обсяг споживання – 0,65293 тис.куб.м); від 25.04.2022 - коригуючий акт за березень 2022 на суму 10798,87 грн. (обсяг споживання – 0,65293 тис.куб.м), а всього на загальну суму 32631,44 грн. Вказані акти були надіслані на адресу електронної пошти відповідача, що зазначена у договорі. 
У листі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» від 27.11.2024 № ТОВВИХ-24-18271, зазначено, що обсяг природного газу, використаний споживачем з ЕІС-кодом 56XS00000JF9Z002 (відповідач) за період з 01.12.2021 по 31.03.2022, внесеного в алокацію постачальника ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг», становить: з 01.12.2021 по 31.12.2021 – 607,85 куб.м; з 01.01.2022 по 31.01.2022 – 654,51 кубм.; з 01.02.2022 по 28.02.2022 – 664,36 куб.м; з 01.03.2022 по 31.03.2022 – 652,93 куб.м. 
Вказані обсяги природного газу зазначені також у витягах з Інформаційної платформи щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56XS00000JF9Z002 за відповідні періоди.
Згідно з розрахунком позивача та наданими доказами, 29.12.2021 відповідачем було сплачено позивачу 9932,40 грн, а 23.02.2022 - 129,95 грн (всього платежів на загальну суму 10062,35 грн) за поставку газу у грудні 2021 року.
Позивач зазначив, що у грудні 2021 відповідачем було спожито природного газу в обсязі 0,60785 тис.куб.м на суму 10062,35 грн, який був сплачений відповідачем повністю. У період з січня по березень 2022 року включно заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ складає 32631,44 грн.
Як вбачається з листів Мелітопольської міської державної лікарні ветеринарної медицини від 13.01.2022 № 2 «Про надання індивідуальної річної звітності», від 12.04.2022 № 01-06/5 «Про надання квартальної звітності», надісланими до Мелітопольського управління Державної казначейської служби України Запорізької області в електронному вигляді, відповідач заявляв про відсутність кредиторської та дебіторської заборгованості.
Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є договір.
За приписами ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Частиною 1 ст.530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
У частині 1 ст.664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. 
Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно зі ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з п.2 розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2496, споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу в розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
Як визначено у п.10 розділу ІІ цих Правил, споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VII цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання. Постачальник має право оперативно контролювати обсяг споживання природного газу споживачем, використовуючи інформаційну платформу Оператора ГТС або інформацію споживача, а також шляхом самостійного контролю обсягів споживання природного газу на об`єкті споживача. 
Правове регулювання технічних, організаційних, економічних та правових засад функціонування газотранспортної системи України здійснюється Кодексом Газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493 (надалі - Кодекс ГТС).
Відповідно до п.1 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС, з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ENTSOG). Для кодування використовується ЕІС-код. На ринку природного газу використовуються ЕІС-коди, що присвоєні відповідно до регламенту EIC-схеми для кодування та ідентифікації в енергетиці. Кожному суб`єкту ринку природного газу та/або точці комерційного обліку може бути присвоєно лише один ЕІС-код.
Згідно з п.4 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС, оператор газорозподільної системи присвоює EIC-коди всім споживачам, що приєднані до газорозподільної системи відповідного оператора та відповідних ЕІС-кодів їх точок комерційного обліку (за необхідності).
У пункті 1 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС передбачено, що для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи.
Інформаційна платформа має бути доступною всім суб`єктам ринку природного газу та операторам торгових платформ у межах їх прав, визначених цим Кодексом, для забезпечення ними дій, пов`язаних із укладанням угод за короткостроковими стандартизованими продуктами, замовленням, наданням та супроводженням послуг транспортування природного газу, у тому числі для подання номінацій/реномінацій, перевірки величин грошових внесків (фінансової гарантії), а також інших дій, передбачених цим Кодексом. Для вчинення вищезазначених дій веб-додаток інформаційної платформи має бути доступним у мережі Інтернет цілодобово, сім днів на тиждень (п.2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).
Місцезнаходженням відповідача згідно з договором є м.Мелітополь Запорізької області.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває по теперішній час.
Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025, датою тимчасової окупації Мелітопольської міської територіальної громади Мелітопольського району Запорізької області визначено 25.02.2022.
Така дата була визначена й у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті. Переміщення товарів, маркування (етикетування) яких свідчить про вироблення таких товарів на тимчасово окупованій території, забороняється, крім речей, які віднесені до особистих речей, що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті. Контроль в`їзду-виїзду з метою виявлення, запобігання переміщенню товарів на тимчасово окуповану територію та з такої території в межах контрольних пунктів в`їзду-виїзду, а також поза межами контрольних пунктів в`їзду-виїзду проводять уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України.
6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Предметом апеляційного оскарження є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за природний газ, поставлений у період з 25 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року, тобто впродовж часу, коли територія м.Мелітополь Запорізької області (місцезнаходження відповідача) перебувала під тимчасовою окупацією.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст.ст.3, 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки на момент виникнення спірних правовідносин у січні-березні 2022 року цей Закон визначав тимчасово окупованою територією виключно Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, а положення про поширення його дії на інші території були внесені лише Законом № 2138-IX від 15.03.2022, який набрав чинності 20.03.2022, тому згідно зі ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України ці зміни не можуть мати зворотної дії в часі та не поширюються на правовідносини, що виникли до 20.03.2022. Крім того, навіть після внесення таких змін, застосування обмежень, передбачених ст.ст.13, 13-1 Закону, на переконання апелянта, можливе лише за наявності окремого рішення Кабінету Міністрів України, яке у спірний період було відсутнє, а рішення про визнання територій тимчасово окупованими не може замінювати собою рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень. Апелянт також зазначає, що обов`язок контролювати власне газоспоживання та при необхідності припиняти його покладається на споживача, а не на постачальника, і відповідач не надав доказів припинення споживання газу, тому позивач мав правомірні очікування отримати оплату за фактично спожитий газ.
Треті особи вважають апеляційну скаргу необґрунтованою, оскільки Мелітопольська міська державна лікарня ветеринарної медицини з 25.02.2022 перебуває на тимчасово окупованій території, у зв`язку з чим відповідач не здійснював діяльності у спірний період. За даними електронної звітності «Є-Звітність», станом на 01.01.2022 та 01.04.2022 заборгованість у відповідача відсутня. Крім того, позивач не мав права здійснювати постачання природного газу на окуповану територію у період тимчасової окупації, а правочини з суб`єктами, місцезнаходженням яких є тимчасово окупована територія, є нікчемними. Також треті особи зазначають, що позивач не надав жодних доказів фактичного споживання природного газу саме відповідачем, тому вважають відсутніми підстави для задоволення позову у частині платежів та нарахувань за період після 24.02.2022, а рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду встановила наступне.
За змістом ч.ч.1, 2 ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона зобов`язується надавати другій стороні енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватися передбаченого договором режиму їх використання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Загальним правилом договірних відносин постачання природного газу є обов`язок споживача оплатити фактично прийнятий ресурс у строки та порядку, встановлені договором. Водночас такий обов`язок не може оцінюватися ізольовано від імперативних законодавчих обмежень, установлених у зв`язку з тимчасовою окупацією частини території України, оскільки саме такі обмеження стали визначальними для вирішення спору в оскаржуваній частині.
Як встановлено судом першої інстанції та не оспорюється ніким з учасників справи, місцезнаходженням відповідача на момент виникнення спірних правовідносин є м.Мелітополь Запорізької області. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідачем місцезнаходження не змінювалось. 
Таким чином, постачання природного газу, вартість якого заявлена позивачем до стягнення, охоплює два різні за правовим режимом періоди: до 25.02.2022, тобто до початку тимчасової окупації території за місцезнаходженням відповідача, та після 25.02.2022, коли відповідна територія вже перебувала під фактичним контролем збройних формувань держави-агресора.
Суд, розмежувавши зазначені періоди, дійшов висновку про обґрунтованість вимог у частині стягнення заборгованості за період з 01.01.2022 по 24.02.2022 включно та відсутність правових підстав для стягнення вартості природного газу, споживання якого віднесене до періоду з 25.02.2022 по 31.03.2022. Колегія суддів погоджується з таким підходом місцевого господарського суду.
Статтею 42 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, що є додатком до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, визначено, що територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.
Таким чином, окупація території є насамперед фактичним станом, який настає з моменту встановлення над відповідною територією фактичної влади армії супротивника. Визнання такого стану у відповідних переліках або актах державних органів підтверджує факт та дату окупації, однак не змінює природи окупації як фактичної обставини, що має правове значення для оцінки спірних правовідносин.
Відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія тимчасово окупованих російською федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях, а також інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Частинами 1, 2 ст.13-1 цього Закону передбачено, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під такими територіями і повітряного простору над ними. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під такими територіями і повітряний простір над ними. На період тимчасової окупації переміщення товарів, робіт, послуг з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, зокрема трубопровідним транспортом, заборонено, крім випадків, передбачених законом.
Апелянт наполягає на тому, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.ст.13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки, на його думку, для поширення відповідних обмежень на території, окуповані після 24.02.2022, необхідне окреме рішення Кабінету Міністрів України. Апелянт також вважає, що накази уповноважених міністерств, якими затверджувалися переліки територій, на яких ведуться бойові дії або які є тимчасово окупованими, не можуть підміняти собою рішення Кабінету Міністрів України про застосування обмежень, передбачених ст.ст.13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Колегія суддів відхиляє зазначені доводи апелянта, оскільки вони не узгоджуються з правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23, які відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
У справі № 908/1162/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядала питання застосування ч.2 ст.13 та ч.2 ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року до грудня 2022 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364 та наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309.
Об`єднана палата дійшла висновку, що правовий статус тимчасово окупованої території російською федерацією в розумінні п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив той чи інший повноважний орган державної влади України рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення для територій, визначених у п.1 ч.1 ст.3 вказаного Закону, має не конститутивне, а інформативне значення, підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
Також Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі № 910/9680/23, щодо поширення положень ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Правовідносини у цій справі є подібними правовідносинам, які були предметом розгляду у справі № 908/1162/23, оскільки в обох випадках спір стосується стягнення вартості енергоресурсу, постачання або споживання якого віднесене до періоду тимчасової окупації відповідної території, а доводи сторін ґрунтуються на застосуванні положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо правових наслідків здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території.
З огляду на наведене, місцевий господарський суд обґрунтовано врахував правові висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 908/1162/23 та дійшов правильного висновку, що позивач після 25.02.2022 не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання на тимчасово окуповану територію товарів і послуг, у тому числі природного газу, трубопровідним транспортом.
Доводи апелянта про те, що сам факт окупації не є достатнім для застосування ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не спростовують висновків суду першої інстанції. Як зазначено вище, відповідно до правової позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, для територій, фактично окупованих російською федерацією, рішення компетентного органу державної влади має не правовстановлююче, а підтверджувальне значення. Тому відсутність окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення відповідних обмежень не виключає застосування ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у зв`язку з постачанням ресурсу на фактично окуповану територію.
Колегія суддів також враховує, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2026 у справі № 916/1218/23 справу повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для її прийняття до розгляду Великою Палатою. Велика Палата Верховного Суду вказала, що колегія Касаційного господарського суду не навела ні кількісних, ні якісних критеріїв наявності виключної правової проблеми, не обґрунтувала існування різної судової практики у подібних правовідносинах, а справи № 908/1162/23 та № 280/5808/23 не є подібними за предметом спору, суб`єктним складом та характером правовідносин.
Зазначене додатково підтверджує, що станом на момент апеляційного перегляду правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 908/1162/23 є чинним, актуальним та таким, що підлягає врахуванню судами при вирішенні спорів у подібних правовідносинах. Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/1218/23 не сформувала іншого висновку щодо застосування ст.ст.13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не відступила від правової позиції Об`єднаної палати у справі № 908/1162/23 та не прийняла справу до свого розгляду для вирішення відповідного питання по суті.
Таким чином, посилання апелянта на існування правової невизначеності щодо застосування ст.ст.13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також на необхідність врахування підходу, викладеного у справі № 280/5808/23, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення. Велика Палата Верховного Суду прямо звернула увагу на неподібність правовідносин у справах № 908/1162/23 та № 280/5808/23, а тому висновки, зроблені у справі № 280/5808/23 щодо повернення надміру сплачених митних платежів, не можуть автоматично переноситися на спір про стягнення вартості енергоресурсу, постачання якого віднесене до періоду тимчасової окупації території споживача.
Оцінюючи доводи апелянта про те, що спірний період з 25.02.2022 по 19.03.2022 не підпадає під дію Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з огляду на відсутність зворотної дії в часі змін, внесених Законом № 2138-ІХ, який набрав чинності 20.03.2022, у тому числі щодо заборони постачання енергоресурсів на тимчасово окуповану територію, колегія суддів враховує, що положення ст.13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» про те, що правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним, та на нього не поширюється дія положення абз.2 ч.2 ст.215 ЦК України, було чинним як до, так і після внесення змін Законом № 2138-ІХ (до внесення змін – абз.2 ч.1 ст.13, після внесення змін – абз.2 ч.2 ст.13 вказаного Закону). 
Отже, сутність доводів апеляційної скарги у цій частині зводиться до питання, чи існують правові підстави вважати м.Мелітополь Запорізької області тимчасово окупованою територією до набрання чинності Законом № 2138-ІХ (20.03.2022).
На переконання колегії суддів, позиція апелянта у даному питанні є помилковою, оскільки вона не враховує правової природи встановленого Законом правового режиму тимчасово окупованої території, мети вказаного Закону, викладеній у його ст.2, та суперечить правовому висновку Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23. 
Сам факт тимчасової окупації території м.Мелітополь Запорізької області та Мелітопольської міської територіальної громади є об`єктивною реальністю, яка не залежить від моменту формального закріплення цього статусу в підзаконних нормативно-правових актах або внесення змін до законодавства. Як правильно встановив суд першої інстанції, окупація міста Мелітополь розпочалася 25.02.2022, що є загальновідомим фактом, який не потребує доказування в силу ч.3 ст.75 ГПК України. Цей факт підтверджується також Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309, та наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376.
Оцінюючи доводи апелянта щодо особливостей правового регулювання ринку природного газу, колегія суддів виходить з такого.
Пунктом 11 розділу ІІ Правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 2496 від 30.09.2015 (з наступними змінами) передбачено, що споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити або припинити власне газоспоживання. Пунктом 21 розділу ІI цих Правил також передбачено обов`язок споживача своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений природний газ на умовах, визначених договорами.
Відповідно до умов договору, укладеного між сторонами, споживач зобов`язаний самостійно контролювати власне використання природного газу та своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу. Крім того, договором передбачено можливість визначення обсягу спожитого природного газу за даними Інформаційної платформи оператора газотранспортної системи у разі неповернення споживачем підписаного акту приймання-передачі або виникнення розбіжностей щодо обсягів споживання.
Разом з тим, наведені положення договору та спеціального законодавства у сфері постачання природного газу регулюють звичайний порядок виконання договірного зобов`язання між постачальником і споживачем та не усувають дії імперативних приписів Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», якими встановлено особливий правовий режим тимчасово окупованої території та обмеження щодо переміщення товарів, робіт і послуг на таку територію.
Те, що обов`язок контролювати обсяги споживання природного газу за загальним правилом покладається на споживача, не означає, що постачальник має право вимагати оплату ресурсу за період, коли здійснення відповідної господарської операції на тимчасово окуповану територію суперечило імперативній законодавчій забороні.
Доводи апелянта про технічну складність або неможливість одномоментного припинення постачання природного газу також не спростовують висновків місцевого господарського суду. Предметом спору в оскаржуваній частині є не питання притягнення постачальника до відповідальності за сам факт неприпинення постачання, а питання наявності чи відсутності правових підстав для судового захисту вимоги про стягнення вартості ресурсу, постачання якого віднесене до періоду після початку тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача.
При цьому зміст рішення суду першої інстанції свідчить про те, що суд не ставив під сумнів сам механізм формування обсягів споживання за даними Інформаційної платформи оператора ГТС та право позивача на оплату природного газу, поставленого до початку тимчасової окупації території. Навпаки, суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги за період з 01.01.2022 по 24.02.2022 та стягнув з відповідача відповідну суму основного боргу і похідні нарахування.
Водночас, щодо періоду з 25.02.2022 по 31.03.2022, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення вартості природного газу не через недоведеність алокацій як таких, а через дію спеціального правового режиму тимчасово окупованої території та законодавчу заборону переміщення товарів і послуг на таку територію.
Тому доводи апелянта про те, що обсяг природного газу підтверджується листом оператора газотранспортної системи, витягами з Інформаційної платформи оператора ГТС та даними остаточної алокації, не є визначальними для вирішення спору в оскаржуваній частині. Такі докази можуть підтверджувати облікове віднесення відповідних обсягів природного газу до споживача, однак не усувають необхідності застосування імперативних обмежень, установлених Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо тимчасово окупованої території.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що відповідач не надав доказів припинення споживання природного газу, призупинення діяльності або невикористання майна, за яким відбувалося газоспоживання у спірний період. Відсутність таких доказів могла б мати вирішальне значення за звичайних умов виконання договору постачання природного газу, однак у цій справі визначальним є не факт облікового споживання, а правовий режим території, на яку після 25.02.2022 поширювались обмеження, встановлені Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Як зазначив Верховний Суд у постановах від 04.11.2025 у справі № 911/1353/23, від 04.11.2025 у справі № 922/5404/23, від 05.03.2026 у справі № 908/3151/23, від 09.03.2026 у справі № 908/2241/23 та від 08.07.2026 у справі № 916/1218/23, підставою для відмови у позові постачальника енергоресурсу до споживача про стягнення вартості поставлених ресурсів на об`єкт, розташований на тимчасово окупованій території, є встановлена законом заборона передачі таких ресурсів на тимчасово окуповану територію. У вказаних постановах Верховний Суд виснував, що доведення/недоведення позивачем обставин фактичної поставки ресурсу на тимчасово окуповану територію та споживання її відповідачем у спірний період, як і здійснення оплати за неї, не має правового значення для вирішення спору у такій категорії справ.
Відповідно до ст.ст.73, 74, 76– 79 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та їх сукупність. Згідно зі ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У цій справі позивач довів наявність договірних відносин, облікові обсяги природного газу та факт неповної оплати. Саме тому суд першої інстанції частково задовольнив позов. Водночас, обставина тимчасової окупації території м.Мелітополь Запорізької області з 25.02.2022 та недоведення позивачем наявності правових підстав для стягнення вартості природного газу за період після початку тимчасової окупації цієї території всупереч законодавчим обмеженням, передбаченим Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», стала підставою для відмови у задоволенні іншої частини вимог.
Доводи апелянта про те, що висновки суду першої інстанції покладають негативні наслідки тимчасової окупації виключно на постачальника природного газу, також не приймаються колегією суддів. Суд першої інстанції не вирішував питання розподілу між сторонами договору загальних економічних наслідків збройної агресії чи тимчасової окупації, а лише застосував до конкретних спірних правовідносин імперативні приписи закону та правові висновки Верховного Суду щодо неможливості стягнення вартості ресурсу за період, у який постачання на тимчасово окуповану територію було заборонене законом.
Посилання апелянта на принципи справедливості, добросовісності та розумності не можуть змінити результат вирішення спору, оскільки зазначені засади цивільного законодавства застосовуються з урахуванням конкретного нормативного регулювання спірних правовідносин і не можуть бути підставою для ігнорування прямої законодавчої заборони, встановленої спеціальним законом у зв`язку з тимчасовою окупацією частини території України.
Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо суми основного боргу, яка підлягає стягненню. На підставі даних подобових алокацій суд першої інстанції правильно визначив обсяги природного газу, спожиті відповідачем у період після початку тимчасової окупації території його місцезнаходження, та обґрунтовано не стягнув їх вартість з відповідача. Відповідні розрахунки є арифметично правильними та такими, що відповідають наявним у матеріалах справи доказам.
Щодо похідних вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначила, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
З огляду на акцесорний характер вимог про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд правильно здійснив їх перерахунок лише виходячи з суми основного боргу, яка підлягає стягненню за період з 01.01.2022 по 24.02.2022. За результатами такого перерахунку суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 4319,00 грн пені, 1710,11 грн 3 % річних та 6946,74 грн інфляційних втрат. У частині стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на суми боргу, що виникли за період з 25.02.2022 по 31.03.2022, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив, оскільки вимоги про їх стягнення поділяють правову долю основної вимоги, яка в цій частині не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги загалом зводяться до незгоди апелянта з правовою оцінкою судом першої інстанції наслідків тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача та застосування ст.13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Однак такі доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи, не доводять неправильності застосування норм матеріального права та не містять підстав, передбачених ст.277 ГПК України, для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що Господарський суд Запорізької області повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, правильно застосував норми матеріального права, зокрема, положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ЦК України, ГПК України, а також обґрунтовано врахував правові висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 908/1162/23.
7. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За змістом ст.236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доводам сторін та поданим доказам, правильно визначив зміст правовідносин сторін та умови укладеного між ними договору, правильно застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду та не можуть бути підставою для скасування постановленого ним рішення про часткове задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений природний газ у період до моменту тимчасової окупації м.Мелітополь Запорізької області.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст.269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
8. Розподіл судових витрат 
Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на апелянта. 
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «НАФТОГАЗ ТРЕЙДИНГ» на рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2025 у справі № 908/273/25 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 05.03.2025 у справі № 908/273/25 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст.ст.286-289 ГПК України. 
Повна постанова складена 04.09.2026.

Головуючий суддя Т.Ю.Демчина

Судді А.О.Кошля 

Т.В.Стефанів