Справа №127/28051/25 
Провадження №1-кп/127/935/25 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,
інших учасників кримінального провадження: потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.06.2025 за № 12025020000000701, за обвинуваченням: 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Крестово Ленінградської області Російської Федерації, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, вдівця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
14.08.2023 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною четвертою статті 185; частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 184 КК з урахуванням частини першої статті 70 КК до покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі, звільнений 26.06.2024 умовно-достроково для проходження військової служби з невідбутою частиною покарання 5 років 7 місяців 5 днів;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України, 
ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_2 біля 17.00 год ОСОБА_5 зустрівся з раніше знайомою ОСОБА_8 по вул. Ясній в м. Вінниці, з якою прогулювався містом і в подальшому зайшли до скверу поблизу будівлі № 28 по вул. Привокзальній в м. Вінниці, де спільно проводили час та вступили у статеві зносини.
Надалі між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 виникла суперечка, у ході якої ОСОБА_8 під приводом отримання коштів від ОСОБА_5 за вступ у статеві зносини почала погрожувати зверненням до правоохоронних органів щодо вчинення її зґвалтування ОСОБА_5 .
У цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на спричинення смерті ОСОБА_8 . Реалізовуючи зазначений умисел, ОСОБА_5 схопив обома руками шию ОСОБА_8 , повалив її на землю. У подальшому, діючи умисно, усвідомлюючи, що посягає на життя іншої особи, передбачаючи і свідомо бажаючи настанні смерті потерпілої, ОСОБА_5 почав здавлювати її за шию, прижавши до землі та не відпускав, поки остання не перестала подавати ознак життя, спричинивши останній тілесне ушкодження у вигляді механічної асфіксії.
Крім того, ОСОБА_5 , будучи обуреними погрозами ОСОБА_8 у його сторону, будучи обізнаним, що ОСОБА_8 померла на місці, з мотивів особистої неприязні та помсти, взяв із землі дерев`яну палицю та вставив її у статеві органи ОСОБА_8 . У подальшому ОСОБА_5 з метою приховання слідів вчиненого ним злочину підняв тіло ОСОБА_9 та перетягнув його до кущів та дерев, з місця вчинення злочину зник.
Обвинувачений  ОСОБА_5  у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав, однак на підставі статті 63 Конституції України від дачі показань відмовився.
Потерпіла  ОСОБА_6  у судовому засіданні пояснила, що померла ОСОБА_10 - її дочка, однак вони проживали окремо. Ввечері до неї подзвонив чоловік дочки і повідомив, що дочка не повернулась додому. Зранку вона передзвонила до нього і перепитала щодо дочки, на що той відповів, що дочка так і не повернулась. Вона звернулась у поліцію та подала заяву про розшук дочки.
08.06.2025 вона вийшла у двір, щоб віддати сусідці ключ від підвалу. В ході розмови вона повідомила сусідці про зникнення дочки. Через деякий час до неї зателефонувала сусідка, сказала, щоб вона (потерпіла) брала паспорт і йшла до її під`їзду. Сусідка сказала, що знайшли схожу жінку. Після цього вона поїхала у поліцію по вул. Довженка. А через деякий час їй повідомили про затримання обвинуваченого.
Під час встановлення порядку та обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні стороною обвинувачення було заявлене клопотання про виклик та подальший допит у судовому засіданні свідків згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Зазначене клопотання сторони захисту судом було задоволене. Однак свідки сторони обвинувачення в судове засідання протягом тривалого часу не з`являлись.
Згідно з реченням першим частини першої статті 23 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд досліджує докази безпосередньо. 
При цьому реченням другим частини першої статті 23 КПК визначено, що показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Зі змісту частини третьої статті 23 КПК випливає, що сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Відповідно до речення першого частини першої статті 28 КПК під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. 
Згідно з реченням другим частини першої статті 28 КПК розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. 
Також реченням третім частини першої статті 28 КПК визначено, що розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
У зв`язку з неодноразовою неявкою свідків сторони обвинувачення у судові засідання з метою реалізації засад кримінального судочинства, визначених статтями 23, 26, 28 КПК, зважаючи на тривале перебування обвинуваченого під вартою, суд встановив стороні обвинувачення процесуальний строк до 28.07.2026 для забезпечення явки свідків сторони обвинувачення. Однак свідки сторони обвинувачення до суду не прибули, відомості про поважність причин їхньої неявки суду не надані. Тому з огляду на приписи абзацу першого частини другої статті 349 КПК суд постановив ухвалу про зміну обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні. 
Зважаючи на викладене, суд відповідно до частини третьої статті 26 КПК дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, клопотання про дослідження яких заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:
-протокол затримання від 08.06.2025, відповідно до якого ОСОБА_5 був затриманий о 15.50 год, в ході його особистого обшуку були вилучені кепка чорного кольору, рюкзак чорного кольору, в якому знаходяться матерчаті рукавиці, футболка темно сірого кольору, джинсові штани темно сірого кольору, кросівки чорного кольору, два мобільних телефона Xiaomi Redmi 9C NFC, в одному з яких була сім-карта з абонентським номером НОМЕР_1 ;
-протокол огляду місця події від 08.06.2025, згідно з яким у період часу з 07.15 по 10.14 год оглянута територія старого занедбаного кладовища неподалік будинку № 28 по вул. Привокзальній в м. Вінниці, описана обстановка, місце виявлення трупа жінки, її розташування, одяг, виявлені тілесні ушкодження, місце виявлення презервативу та його пакування, обгорток від шприців та шприца, пачки з-під сигарет, рюкзака бежевого кольору, мобільного телефону; 
-протокол огляду трупа від 08.06.2025, відповідно до якого у період часу з 12.10 по 14.10 год оглянутий труп жінки, описані виявлені тілесні ушкодження та фрагменту деревини у статевому органі;
-копія лікарського свідоцтва про смерть № 565, згідно з яким смерть ОСОБА_8 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок механічної асфіксії від стискання органів шиї;
-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.06.2025, відповідно до якого у період часу з 13.30 по 14.00 год ОСОБА_11 впізнала особу на фото № 1, яку вона бачила 08.06.2025 біля 06.00 год на велосипеді неподалік будівлі Центру зайнятості по вул. Привозкальній, 28 в м. Вінниці, з довідки про протоколу випливає, що на фото № 1 зображений ОСОБА_5 ;
-протокол огляду предметів від 11.06.2025, згідно з яким у період часу з 08.00 по 10.00 год оглянуті записи з камер зовнішнього спостереження, зафіксований момент руху 04.06.2026 о 17.46 год по вул. Привокзальній в м. Вінниці особи чоловічої та жіночої статі, описаний їхній зовнішній вигляд та одяг, у подальшому зафіксований рух цієї ж особи чоловічої статі о 18.39-18.40 год наодинці;
-протокол огляду документів від 10.06.2025, відповідно до якого у період часу з 15.00 по 18.00 год оглянуті записи з камер зовнішнього спостереження, зафіксований момент руху 04.06.2026 о 17.42 год по вул. Привокзальній в м. Вінниці особи чоловічої та жіночої статі, описаний їхній зовнішній вигляд та одяг;
-аналітична довідка, згідно з якою описані вхідні та вихідні дзвінки з абонентських номерів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 з прив`язкою до відповідних базових станцій;
-висновок експерта № 565 від 19.08.2025, відповідно до якого смерть ОСОБА_8 настала внаслідок механічної асфіксії внаслідок здавлювання органів шиї сторонніми предметами (руками), про що свідчать потаморфологічні дані, виявлені при секції трупа, а також дані медико-гістологічної та медико-криміналістичної експертиз; між механічною асфіксією внаслідок здавлювання органів шиї стороннім предметом (руками) та смертю ОСОБА_9 є прямий причинний зв`язок; окрім того, були виявлені ознаки закритої черепно-мозкової травми: крововиливи в м`яких покровах голови в правій скроневій та правій тім`яній ділянці, просочені кров`ю м`яких мозкових оболонок в лобно-тім`яної ділянки зліва; наявні множинні садна тулуба, верхніх і нижніх кінцівок; виникнення виявлених тілесних ушкоджень може відповідати строку ІНФОРМАЦІЯ_2; при судово-медичній експертизі мазків та тампону з вмістом піхви та прямої кишки трупа ОСОБА_9 сперматозоїди не знайдені, прижиттєві тілесні ушкодження в ділянці статевих органів при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 не виявлені; при судово-медичній експертизі крові трупа ОСОБА_9 етилового та інших спиртів не виявлено, що може свідчити про її тверезий стан на момент настання смерті; при судово-медичній експертизі крові та нирки трупа ОСОБА_9 наявність похідних барбітурової кислоти, алкалоїдів групи опію, похідних 1,4-бензодіазепіну, піразолону, фенотіазіну та фенілалкіламіну, а також тетрагідроканабінолу не виявлено;
-висновок експерта № 878 від 19.06.2025, згідно з яким кров від трупа ОСОБА_8 відноситься до групи В з ізогемаглютинином анти-А за ізосерологічною системою АВО; кров від ОСОБА_5 відноситься до групи А з ізогемаглютинином анти-В за ізосерологічною системою АВО; в плямах на сукні, вилученій при огляді трупа ОСОБА_8 , знайдена кров людини, при визначенні групової належності крові виявлений антиген В, таким чином, кров у вказаних об`єктах може походити від будь-якої людини з групою крові В з ізогемаглютинином анти-А, і походження її від ОСОБА_8 не виключається; в плямах на трусах, бюстгальтері, парі кросівок, вилучених при огляді трупа ОСОБА_8 , наявність крові не встановлена; 
-висновок експерта № 881 від 16.06.2025, відповідно до якого в слідах на 2-х ватних тампонах з вмістом піхви від трупа ОСОБА_8 сперматозоїди не знайдені;
-висновок експерта № 171 від 26.06.2025, згідно з яким при дослідженні змиву з правої руки трупа ОСОБА_8 епітеліальних клітин з ядрами та слідів крові не виявлено; при дослідженні змиву з лівої руки трупа ОСОБА_8 виявлено одиничні епітеліальні тканини, статева належність яких не встановлена в зв`язку з відсутністю збережених, придатних для дослідження ядер; при дослідженні змиву з лівої руки трупа ОСОБА_8 слідів крові не виявлено;
-висновок експерта № СЕ-19/102-25/13361-БД від 01.09.2025, відповідно до якого генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої та лівої рук трупа ОСОБА_8 , збігаються між собою і з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_8 та не збігаються з генетичними ознаками букального епітелію ОСОБА_5 , походження вищевказаних слідів від ОСОБА_5 виключається; генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої та лівої рук трупа ОСОБА_8 збігаються між собою, є змішаними, містять генетичні ознаки зразка трупа ОСОБА_8 та зразка букального епітелію ОСОБА_5 ;
-висновок експерта № 880 від 19.06.2025, згідно з яким в плямах на вологій серветці, вилученій при ОМП, сперматозоїди не знайдені;
-висновок експерта № 879 від 18.06.2025, відповідно до якого в плямах на футболці та джинсових штанах, вилучених у ОСОБА_5 , наявності крові не встановлено; на кросівках, рюкзаку, матерчатих рукавицях та кепці плям, подібних на кров не знайдено;
-висновок експерта № 170від 26.06.2025, згідно з яким при дослідженні піднігтьового вмісту правої руки ОСОБА_5 епітеліальних клітин з ядрами та слідів крові не виявлено; при дослідженні піднігтьового вмісту лівої руки ОСОБА_5 виявлені епітеліальні клітини, які належать особі чоловічої генетичної статі, при визначенні групової належності яких був виявлений антиген А ізосерологічної системи АВО, що відповідає А(ІІ) групі крові; враховуючи статеву та групову характеристику осіб, що проходять по справі, виявлені епітеліальні клітини можуть походити від будь-якого чоловіка, в крові якого наявний антиген А, так і від самого ОСОБА_5 не виключається; при дослідженні піднігтьового вмісту лівої руки ОСОБА_5 слідів крові не виявлено;
-протокол про результати аудіо, відеоконтролю місця - камери ІТТ № 3 ГУНП у Вінницькій області по вул. Волонтерів, 20 в м. Гасин Вінницької області від 25.07.2025, відповідно до якого зафіксовані розмова між особою А та особою В, яка мала місце 13.06.2025 з 09.34 по 09.35 год.;
-висновок експерта № СЕ-19/102-25/13359-БД від 23.09.2025, згідно з яким на поверхні фрагмента деревини з піхви трупа ОСОБА_8 виявлені сліди крові людини з ядрами; генетичні ознаки слідів крові людини з ядрами, виявлених на поверхні деревини з піхви трупа ОСОБА_8 збігаються між собою та з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_8 та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_5 , походження вищевказаних слідів від ОСОБА_5 виключається.
Аналізуючи показання потерпілої, надані суду докази, клопотання про дослідження яких були заявлені сторонами кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.
Відповідно до положень пунктів 1 та 2 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з частиною першою статті 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що 08.06.2025 у період часу з 07.15 по 10.14 год оглянута територія старого занедбаного кладовища неподалік будинку № 28 по вул. Привокзальній в м. Вінниці, описана обстановка, місце виявлення трупа жінки, її розташування, одяг, виявлені тілесні ушкодження, місце виявлення презервативу та його пакування, обгорток від шприців та шприца, пачки з-під сигарет, рюкзака бежевого кольору, мобільного телефону.
Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) випливає, що 08.06.2025 о 09.01 на підставі усної заяви по лінії «102» про виявлення трупа ОСОБА_9 з ознаками насильницької смерті до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене пунктом 4 та 10 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК). З наданих суду матеріалів випливає, що заявником - особою, яка виявила труп ОСОБА_8 , є ОСОБА_11 . 
Прокурором на підтвердження винуватості ОСОБА_5 наданий і протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.06.2025, зміст якого судом викладений вище - ОСОБА_11 впізнала ОСОБА_5 , якого вона бачила 08.06.2025 біля 06.00 год на велосипеді неподалік будівлі Центру зайнятості по вул. Привозкальній, 28 в м. Вінниці.
Також з наданих суду матеріалів випливає, що 08.06.2025 о 15.50 год був затриманий ОСОБА_5 , в ході його особистого обшуку були вилучені кепка чорного кольору, рюкзак чорного кольору, в якому знаходяться матерчаті рукавиці, футболка темно сірого кольору, джинсові штани темно сірого кольору, кросівки чорного кольору, два мобільних телефона Xiaomi Redmi 9C NFC, в одному з яких була сім-карта з абонентським номером НОМЕР_1 .
На підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння прокурор надав суду протоколи огляду предметів від 11.06.2025 - записів з камер зовнішнього спостереження, зміст яких судом наведений вище.
Крім того, прокурором на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння надана аналітична довідка, згідно з якою описані вхідні та вихідні дзвінки з абонентських номерів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 з прив`язкою до відповідних базових станцій. 
Суд враховує, що реченням першим частини першої статті 298-1 КПК визначено, що процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні про кримінальні проступки, крім визначених статтею 84 цього Кодексу, також є пояснення осіб, результати медичного освідування, висновок спеціаліста, показання технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Однак реченням другим частини першої статті 298-1 КПК зроблене застереження, згідно з яким такі процесуальні джерела доказів не можуть бути використані у кримінальному провадженні щодо злочину, окрім як на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.
У постанові від 07.11.2024 (справа № 344/8350/22) Верховний Суд (далі - ВС) зауважив, що висновок спеціаліста у розумінні статті 298-1 КПК не є доказом у кримінальному провадженні щодо злочинів, а тому не може підтверджувати чи спростовувати передбачені частиною першою статті 91 КПК обставини, які підлягають доказуванню. 
У постанові від 08.05.2025 (справа № 751/3448/23) ВС також звернув увагу на те, що висновок спеціаліста не є доказом у кримінальному провадженні стосовно злочинів, а отже не може підтверджувати чи спростовувати обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачені частиною першою статті 91 КПК.
Аналогічні висновки ВС були зроблені у постановах від 25.04.2025 (справа № 405/5813/16), від 29.05.2023 (справа № 583/877/21), у яких ВС підкреслював, що висновок спеціаліста у розумінні статті 298-1 КПК не є доказом у кримінальному провадженні щодо злочинів, а тому не може підтверджувати чи спростовувати передбачені частиною першою статті 91 КПК, які підлягають доказуванню. Системний аналіз статей 71, 84 та 298-1 КПК вказує на те, що сфера застосування висновків спеціаліста як самостійного доказу обмежена виключно дізнанням (проступками).
Окрім цього, у постанові від 24.06.2025 (справа № 172/1310/23) ВС дійшов висновку, що результат аналітичного дослідження інспектора ДПС України та результати експертиз, проведених на основі висновку спеціаліста, є недопустимими доказами.
Отже, аналітична довідка не може бути прийнята судом до уваги в якості доказу винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння. Разом з тим, суд враховує, що під час досудового розслідування в порядку тимчасового доступу були отримані відомості щодо з`єднань абонентських номерів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 з прив`язкою до відповідних базових станцій. Учасники кримінального провадження не наполягали на дослідженні дисків із зазначеними відомостями, зауважуючи, що обставини, викладені у пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні ніхто не оспорює. Тому, незважаючи на неможливість врахування аналітичної довідки в якості доказу винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння, суд вважає, що в якості доказу мають бути враховані саме матеріали щодо телефонних з`єднань, отримані в порядку тимчасового доступу.
На підтвердження винуватості ОСОБА_5 прокурором наданий суду протокол за результатами негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД) від 25.07.2025. Згідно із зазначеним протоколом був проведений аудіо, відеоконтроль місця - камери ІТТ № 3 ГУНП у Вінницькій області по вул. Волонтерів, 20 в м. Гасин Вінницької області 13.06.2025 з 09.34 по 09.35 год., в ході якого зафіксована розмова між особою А та особою В.
Оцінюючи зазначені розмови та відомості, отримані за результатами проведення цієї НСРД крізь призму дотримання фундаментальних прав особи, суд вважає за доцільне зауважити про принципи кримінально-процесуального права, закріплені зокрема у частині першій статті 18 КПК. У зв`язку з цим суд зауважує, що Верховний Суд України (далі - ВС) в постанові від 09.06.2016 (справа № 5-360кс15) зазначив, що згідно з вимогами частини першої статті 18 КПК жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог частини другої цієї статті - кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права. 
Про недопустимість отримання процесуальних джерел доказування з порушенням свободи від самовикриття зауважував також і ВС у постановах від 05.03.2020 (справа № 666/5448/15-к) та від 04.02.2019 (справа № 480/100/17). 
Суд вже згадав вище законодавчо закріплену заборону самовикриття. Крім того, на необхідність неухильного дотримання правила (принципу) заборони самовикриття неодноразово наголошував і Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, практика ЄСПЛ вказує щонайменше на три типи ситуацій порушення свободи обвинуваченої особи не свідчити проти себе: 1) коли обов`язок свідчити передбачений законом під загрозою застосування санкції («Саундерс проти Сполученого Королівства»), або на особу покладається обов`язок доведення власної невинуватості - за «зворотного» тягаря доведення; 2) коли до особи застосовується примус, тиск, який може бути як фізичним («Яллох проти Німеччини»), так і психологічним («Гефген проти Німеччини»); 3) коли до особи застосовується примус обманним шляхом із використанням прихованих технік розслідування («Аллан проти Сполученого Королівства»). При цьому ані «особливості» певної галузі права, ані публічний інтерес не можуть бути виправданням для відступу від права зберігати мовчання. 
У справі «Балицький проти України» (рішення від 03.11.2011) ЄСПЛ зазначив, що скарги заявника за пунктами 1 і 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) на те, що його засуджено на підставі визнавальних показань, отриманих у результаті порушення його права не давати показання і права не свідчити проти себе, та що заявникові чинилися перешкоди щодо ефективного здійснення ним права на захист під час допиту на початковій стадії досудового слідства, є прийнятними. Також про заборону використання зізнавальних показань осіб зазначено і у справах «Боротюк проти України» (рішення від 16.12.2010 р.), «Яременко проти України (№ 2)» (рішення від 20.04.2015. А у справі «Шличков проти Росії» (рішення від 09.02.2016) ЄСПЛ зауважив, що право не давати показання та право не свідчити проти себе є загальновизнаними міжнародними стандартами, які лежать в основі поняття справедливого розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції. Сенс цих прав полягає в тому числі в забезпеченні захисту підозрюваних від будь-яких проявів незаконного примусу з боку влади; таким чином їх дотримання допомагає уникнути судових помилок і сприяє реалізації цілей статті 6 Конвенції. Право не свідчити проти самого себе, зокрема, передбачає, що сторона обвинувачення в кримінальній справі прагне довести свою версію по справі проти обвинуваченого, не вдаючись до доказів, отриманих шляхом примусу або придушення волі обвинуваченого.
ЄСПЛ повторює, що свідчення, отримані в порушення статті 3 Конвенції, за визначенням вважаються недостовірними. Крім того, в кримінальному провадженні вони часто стають безпосереднім приводом для жорсткого поводження. Використання таких показань для визнання людини винною несумісне з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції.
Слід зауважити, що ВС у постанові від 24.05.2018 (справа № 332/2781/15-к) зазначав про недопустимість відомостей, отриманих за наслідками проведення оперативно-розшукового заходу, який має ознаки допиту, під час якого не було повідомлено обвинуваченим про їх процесуальний статус та роз`яснено їх права. Хоча у зазначеній постанові ВС зазначив про недопустимість такого доказу, оскільки відомості фактично були повідомлені під час аудіо- відеоконтролю особи, яка перебувала у СІЗО, прокурору та оперативним працівникам, суд вважає за можливе застосувати наведений висновок й у справі, що є предметом судового розгляду. Зокрема, прокурором до протоколу негласної слідчої (розшукової) дії надані відомості й правову підставу для її проведення - відповідне рішення апеляційного суду. Однак, надані стороною обвинувачення матеріали не свідчать, що під час проведення зазначеної слідчої дії було забезпечене право обвинуваченого ОСОБА_5 не свідчити проти себе. Крім того, надані суду матеріали не містять відомостей, що незважаючи на розуміння наявності такого права, ОСОБА_5 вирішим таким правом знехтувати і свідомо надав відповідні показання. 
Суд також вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 26.02.2019 (справа № 734/117/15-к) ВС зауважив про неприпустимість використання в кримінальному провадженні як доказів зізнавальних показань обвинувачених, які були надані в порядку, передбаченому Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП), за відсутності доступу до захисника. Хоча у справі, що є предметом судового розгляду, зізнавальні показання ОСОБА_5 отримані не після його затримання в порядку КпАП, однак суд вважає застосовним зазначений висновок ВС у справі, що є предметом судового розгляду, оскільки зізнавальні показання обвинуваченого фактично отримані в ході проведення НСРД без захисника. 
Крім того, реченням першим частини другої статті 246 КПК визначено, що негласні слідчі (розшукові) дії проводяться у випадках, якщо відомості про кримінальне правопорушення та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб.
Відомості, які б свідчили про неможливість отримання показань обвинуваченого щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння в інший спосіб, аніж шляхом проведення НСРД, суду не надані. Більше того, з клопотання слідчого про надання дозволу на проведення зазначених НСРД випливає, що підставою для надання такого дозволу стало те, що ОСОБА_5 відмовлявся від надання показань у кримінальному провадженні з приводу факту та обставин скоєного злочину, будуючи позицію свого захисту. Тобто отримання зазначених відомостей було зумовлене всупереч наведеній вище забороні самовикриття.
Суд також враховує, що відповідне судове рішення, на підставі якого були проведені зазначені НСРД суду надане не було. Однак сторона захисту не клопотала про визнання зазначеного доказу недопустимим у зв`язку з відсутністю відповідного судового рішення. Тому оцінку наведеного доказу крізь призму дотримання умов проведення слідчої дії - проведення НСРД за відсутності судового дозволу на її проведення - суд не здійснює. 
У постанові від 03.07.2018 (справа № 568/1121/16-к) ВС зауважив, що процесуальним законом визначений обов`язок суду визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння як отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права, що у наслідку має визнання таких доказів недопустимими.
Отже, відомості, що зафіксовані у протоколі від 25.07.2025, суд не може взяти до уваги в якості доказу винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння, оскільки зазначений доказ був отриманий з порушенням права обвинуваченого на захист, а також порушенням фундаментальної гарантії щодо заборони самовикриття, що в силу приписів пункту 3 частини другої статті 87 КПК є недопустимим доказом.
Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 від дачі показань у судовому засіданні відмовився, однак винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав і обставини, викладені в пред`явленому йому обвинуваченні не заперечував. При цьому причетність обвинуваченого ОСОБА_5 до заподіяння смерті ОСОБА_8 опосередковано підтверджена протоколами огляду предметів від 11.06.2026, а також відомостями щодо телефонних з`єднань, зміст яких судом наведений вище.
Оцінюючи докази, які судом визнані допустимими та належними, а саме протокол затримання від 08.06.2025, протокол огляду місця події від 08.06.2025, протокол огляду трупа від 08.06.2025, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.06.2025, протокол огляду предметів від 11.06.2025, протокол огляду документів від 10.06.2025, висновок експерта № 565 від 19.08.2025, висновок експерта № 878 від 19.06.2025, висновок експерта № 881 від 16.06.2025, висновок експерта № 171 від 26.06.2025, висновок експерта № СЕ-19/102-25/13361-БД від 01.09.2025, висновок експерта № 880 від 19.06.2025, висновок експерта № 879 від 18.06.2025, висновок експерта № 170від 26.06.2025, висновок експерта № СЕ-19/102-25/13359-БД від 23.09.2025, суд вважає за доцільне зауважити таке.
У постанові від 07.12.2020 (справа № 728/578/19) ВС звернув увагу на те, що згідно зі статтею 85 КПК належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
При цьому, чинний КПК мне містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Навпаки, як зазначив ВС стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як засвідчує судова практика, згідно з твердженням ВС у згаданій постанові, доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.
У згаданому судовому рішенні ВС зауважив про необхідність дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом. Тому суд вважає за доцільне зауважити таке.
У постанові від 12.06.2018 (справа № 712/13361/15) ВС зазначив, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлене обвинувачення.
При цьому ВС у постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) зазначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Аналогічні висновки викладені у постановах ВС від 16.10. 2024 (справа № 279/315/22) та від 31.07.2024 (справа № 742/3620/21).
У постанові від 13.04.2021 (справа № 699/144/19) ВС зауважив, що обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в кримінальних провадженнях, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Стандарт «поза розумним сумнівом» означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів і всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.
У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ зазначав, що наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 р. у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25), який застосовується при оцінці доказів.
Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (Sevtap Veznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Туреччини). 
З огляду на викладене, враховуючи надану суду сукупність непрямих доказів, суд вважає, що за результатами судового розгляду була підтверджена причетність обвинуваченого ОСОБА_5 до вчинення інкримінованого йому діяння. 
Зокрема, протоколами огляду предметів від 10.06.2025 та 11.06.2025 випливає, що камерами зовнішнього спостереження зафіксований рух осіб чоловічої та жіночої статі у день події неподалік місця виявлення трупа ОСОБА_8 . Одяг особи жіночої статі, зафіксованої на записах з камер зовнішнього спостереження, схожий на одяг, вилучений на місці вчинення трупа ОСОБА_8 . Під час огляду в судовому засіданні записів із зазначених камер зовнішнього спостереження обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував тієї обставини, що на зазначених записах зафіксований він разом з ОСОБА_8 . Також протоколом пред`явлення особи для впізнання від 08.06.2025 підтверджений факт перебування обвинуваченого ОСОБА_5 неподалік місця виявлення трупа у день події. Крім того, висновком № СЕ-19/102-25/13361-БД від 01.09.2025, встановлено, що генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на поверхні зрізів нігтьових пластин з правої та лівої рук трупа ОСОБА_8 збігаються між собою, є змішаними, містять генетичні ознаки зразка трупа ОСОБА_8 та зразка букального епітелію ОСОБА_5 .
Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння ОСОБА_5 суд вважає за доцільне зауважити таке.
У постанові від 05.04.2018 р. (справа № 658/1658/16-к) ВС зазначив, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
У абзаці четвертому пункту 26 Постанови Пленуму ВС № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі - Постанова № 2) надані роз`яснення, згідно з якими вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості - від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).
Зі змісту роз`яснень, наданих у пункті 22 Постанови № 2, випливає, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має. 
У постанові від 25.04.2019 (справа №163/353/17) ВС зауважив, що відповідно до частини першої статті 115 КК вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом статті 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Суд касаційної інстанції роз`яснив, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. А питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Визначальним при цьому, як зазначив ВС, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
У постанові від 26.06.2014 (справа № 5-10кс14) ВСУ зазначив, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілих і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.
Аналогічний висновок зроблений і ВС у постанові від 21.06.2018 (справа № 263/8377/16-к).
У постанові від 17.12.2019 (справа № 756/10059/17-к) ВС зазначив, що питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. 
Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями та наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів та наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь. 
Крім цього, у постанові від 09.10.2018 (справа № 760/4968/15-к) ВС зазначив, що відповідно до частини першої статті 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. 
Визначальним при цьому є, як зазначив ВС, спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
ВС роз`яснив, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. 
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.
Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Аналогічні висновки викладені у постанові ВС від 21.05.2020 (справа № 604/546/16-к) та від 25.03.2021 (справа № 428/11944/19).
В постанові від 15.09.2019 (справа № 750/3256/17) ВС зауважив, що за нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони ? умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (стаття 24 КК). Кримінальна відповідальність за частиною другою статті 121 КК настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, як зазначив ВС у згаданій постанові, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість) або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за статтею 119 КК чи статтею 128 КК.
Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (частина друга статті 121 КК), і вбивство, вчинене через необережність (частина перша статті 119 КК), згідно з наведеним висновком ВС, здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих злочинів.
З приводу зазначеного ВС неодноразово висловлював свою позицію (провадження №№ 51-6829 км 18, 51-649 км 18, 51-2941 км 18).
У постанові від 29.10.2020 (справа № 263/15874/17) ВС зазначив, що з об`єктивної сторони злочин, передбачений частиною другою статті 121 КК, характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та двома суспільно небезпечними наслідками, що настали: первинні - тяжкі тілесні ушкодження, похідні - смерть. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю щодо настання смерті потерпілого.
Разом із цим, як зазначив ВС у згаданій постанові, питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, їх стосунки.
У постанові від 09.10.2018 (справа № 760/4968/15-к) ВС звернув увагу на те, що склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
ВС роз`яснив, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.
Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
ВС вказав, що визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.
А у постанові від 19.11.2019 (справа № 689/332/18) ВС зауважив, що розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині середньої тяжкості тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини в зазначених злочинах із матеріальним складом зумовлюються усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків та ставленням до них. Тому, на переконання ВС, у кримінальному провадженні має надати оцінку протиправній діяльності винуватої особи, оскільки незалежно від того, є умисел прямим чи непрямим, особа має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду.
Вище суд зазначив, що за результатами судового розгляду суд встановив, що смерть ОСОБА_8 настала внаслідок механічної асфіксії внаслідок здавлювання органів шиї. Хоча обвинувачений ОСОБА_5 відмовився від надання показань у кримінальному провадженні, однак фактичні обставини, викладені у пред`явленому йому обвинуваченні, не заперечував. Вище суд також навів мотиви, з яких вважав за можливе покласти в основу відповідного процесуального рішення суду сукупність непрямих доказів, зібраних у кримінальному провадженні. Саме тому суд вважає, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт вчинення ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2 вбивства ОСОБА_8 неподалік будинку № 28 по вул. Привокзальній в м. Вінниці. Отже, діяння ОСОБА_5 за цим фактом охоплюється складом злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК, за ознаками вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВС № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - Постанова № 7), згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання, як зазначив ВС, виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду, як вже суд зазначив вище, визнаються і Європейським судом з прав людини. 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» згідно з висновком ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
У постанові від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19) ВС зауважив, що щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
У постанові від 27.05.2026 (справа № 214/2983/24) ВС зауважив, що призначення покарання з урахуванням положень частини першої статті 69-1 КК може бути здійснене лише за наявності щонайменше однієї обставини, передбаченої пунктом 1 (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину) та пунктом 2 (добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди) частини першої статті 66 КК, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання. Відсутність хоча б однієї із зазначених складових виключає застосування частини першої статті 69-1 КК.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний особливо нетяжкий злочин. Згідно з наданими суду матеріалами справи, ОСОБА_5 на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Відомості, що характеризують особу обвинуваченого, суду не надані. Натомість врахування аналітичної довідки (аналітичного досьє) в якості таких відомостей судом не можливе з підстав, викладених вище під час оцінки в якості доказу аналітичної довідки щодо телефонних з`єднань. З наданих суду матеріалів також випливає, що ОСОБА_5 був звільнений від відбування призначеного йому покарання для проходження військової служби, був зарахований для проходження такої служби, однак відомості щодо його характеристики за місцем служби суду не надані. Зі змісту висновку експерта № 559 від 14.07.2025 випливає, що в період часу, що відноситься до вчинення інкримінованого йому діяння, ОСОБА_5 на будь-який психічний розлад не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Вирішуючи питання щодо наявності такої ознаки, як щире каяття, суд вважає за доцільне зауважити таке. 
Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнавав, однак від дачі показань відмовився. Разом з тим, обвинувачений в ході судового розгляду кримінального провадження неодноразово зауважував, що йому шкода про вчинене, здійснював звернення до потерпілої, в йому просив пробачення за вчинене. 
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.
Згідно з обвинувальним актом, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив злочинів.
Відповідно до статті 34 КК рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.
З наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_5 був засуджений 14.08.2023 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною четвертою статті 185; частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 184 КК з урахуванням частини першої статті 70 КК до покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі. Також з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_5 звільнений 26.06.2024 умовно-достроково для проходження військової служби з невідбутою частиною покарання 5 років 7 місяців 5 днів.
Отже, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив кримінальних правопорушень.
Суд враховує до уваги, що потерпіла під час допиту в судовому засіданні просила покарати обвинуваченого суворо. З огляду на таку позицію потерпілої суд вважає слушним зауважити, що ВС у постанові від 21.02.2019 (справа № 742/584/18) роз`яснив, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Також така висловлена позиція не обмежує потерпілого у можливостях подальшого оскарження до суду вищого рівня законності й обґрунтованості вироку у частині вирішення вказаних питань у тому числі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, думки потерпілої, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.
Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 7 до 15 років (частина перша статті 115 КК).
Як вже суд зазначив вище, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний особливо нетяжкий злочин, у вчиненому розкаявся. Тому правові підстави для застосування приписів частини першої статті 69-1 КК відсутні. Також суд встановив, що інкриміноване ОСОБА_5 діяння останнім було вчинене в період умовно-дострокового звільнення. Відповідно суд вважає, що призначення обвинуваченому мінімально допустимого санкцією кримінального закону покарання не здатне виконати завдань кримінального покарання. За результатами судового розгляду суд також не встановив наявності правових підстав для застосування приписів статті 69 КК. Вище суд звертав увагу на висновок, викладений ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к), щодо презумпції призначення більш м`якого покарання. Зважаючи на ту обставину, що прокурор в судовому засіданні не довів, що призначення ОСОБА_5 іншого, ніж покарання, наближене до максимально дозволеного, не здатне забезпечити виправлення останнього та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд вважає за недоцільне призначати ОСОБА_5 максимально дозволене або наближене до максимального дозволеного санкцією кримінального закону покарання. 
Зі змісту частини третьої статті 81-1 КК випливає, що у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає такій особі покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.
При цьому, частиною першою статті 71 КК регламентовано, що у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. 
Слід зазначити, що у постанові від 23.10.2018 (справа № 202/1154/17) ВС зазначив, що норма частини першої статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення. Тобто приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.
Тому, зважаючи на викладене, вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_5 остаточного покарання врахуванню підлягає покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.08.2023, невідбута частина якого становить 5 років 7 місяців 5 днів.
Отже, зважаючи на положення статті 71 КК, суд дійшов до переконання, що в цьому випадку ОСОБА_5 шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.08.2023 необхідно призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Суд при цьому враховує, що у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
З наданих суду матеріалів справи випливає, що ОСОБА_5 вчинив особливо тяжкий злочин, за який санкцією кримінального закону передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років. Разом з тим, приписами частини першої статті 75 КК передбачене звільнення від відбування призначеного покарання у разі його призначення в межах строку, що не перевищує п`ять років для покарання у виді позбавлення волі. Вище суд зазначив, що мінімально дозволена межа покарання у виді позбавлення волі, у вчиненні якого винуватість доведена за результатами судового розгляду, складає сім років, правові підстави для призначення покарання відповідно до положень частини першої статті 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону. Крім того, інкриміноване діяння ОСОБА_5 було вчинене в період умовно-дострокового звільнення. Саме тому суд вважає, що правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання на підставі частини першої статті 75 КК відсутні, а виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства не можливе. 
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема запобіжні заходи.
Зі змісту частини четвертої статті 196 КПК випливає, що слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 197 цього Кодексу.
При цьому частиною першою статті 197 КПК регламентовано, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Слід також зауважити, що статтею 199 КПК регламентований порядок продовження строку тримання під вартою. Зокрема, частиною першою статті 199 КПК визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. А зі змісту частини другої статті 199 КПК виливає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.
Згідно з протоколом затримання ОСОБА_5 був затриманий 08.06.2025 і в подальшому до нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Тому суд вважає, що строк застосованого запобіжного заходу має бути продовжений до набрання вироком законної сили з урахуванням приписів частини першої статті 197 КПК.
Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.
Вирішуючи питання щодо початку строку відбування покарання, суд враховує висновки, викладені у постанові ВС від 26.01.2022 (справа № 219/911/19). У зазначеному судовому рішенні ВС зауважив, що початок строку відбування покарання необхідно визначити з дня проголошення вироку апеляційним судом.
Згідно з частиною першою статті 532 КПК вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.
Відповідно до частини другої статті 532 КПК у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
При цьому частиною четвертою статті 532 КПК визначено, що судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.
Отже, зважаючи висновки ВС, викладені у постанові від 26.01.2022 (справа № 219/911/19), приписи частини першої та четвертої статті 532 КПК, суд вважає, що строк відбування призначеного обвинуваченому покарання слід рахувати з дня набрання цим вироком законної сили.
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Відповідно до визначення, наданого у частині першій статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі - Закон № 3352-XII), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Вище суд зазначив, що ОСОБА_5 був затриманий 08.06.2025. Тому строк його перебування під вартою з моменту затримання до моменту набрання вироком законної сили відповідно до частини п`ятої статті 72 КК слід зарахувати до строку призначеного йому покарання з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. При цьому з наданих суду матеріалів випливає, що на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області на речові докази був накладений арешт, який потрібно скасувати.
Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.
Потерпіла ОСОБА_6 подала цивільний позов, відповідно до якого просила стягнути з обвинуваченого на її користь 195750,79 грн матеріальної шкоди, 5 млн грн моральної шкоди. У заявлених позовних вимогах потерпіла також просила стягнути з Міністерства оборони на її користь 15 млн грн моральної шкоди. Однак у прийнятті позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з Міністерства оборони України у цьому кримінальному провадженні суд відмовив і роз`яснив право звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Тому аналіз заявлених позовних вимог в цій частині суд не здійснює.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення матеріальної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 Постанови Пленуму ВС № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» (далі - Постанова № 3), відповідно до якого, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.
Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона - в даному випадку потерпіла - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як суд вже зазначив, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині відшкодування завданої їй матеріальної шкоди, потерпіла посилалась на витрати, понесені з похованням загиблого дочки. На підтвердження зазначених витрат потерпілою до заявленого цивільного позову були надані копії документів щодо понесення зазначених витрат. 
Оцінюючи заявлені потерпілою позовні вимоги, суд вважає за доцільне зауважити таке.
У постанові від 27.04.2023 (справа № 617/1605/18) ВС звернув увагу що як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог потерпілої, місцевий суд зазначив, що завдана матеріальна шкода на організацію поховання, поминальний обід у зазначеному потерпілою розмірі, підтверджена документально, а тому цивільний позов в цій задовольнив в повному обсязі.
Разом з тим, як зазначив ВС у згаданому судовому рішенні, поза увагою судів обох інстанцій залишились положення статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» (далі - Закон № 1102-IV), відповідно до змісту якої поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Витрати пов`язані з проведенням поминальних обідів, які проводяться після поховання, не належать до витрат на поховання, та не підлягають стягненню.
Отже, як зазначив ВС, прийнявши рішення про задоволення цивільного позову потерпілої та стягнення з засуджених на її користь завданої матеріальної шкоди, а саме витрат на поминальний обід, суд першої інстанції не врахував вказаних вимог закону і допустився помилки.
Саме тому суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог потерпілої в частині стягнення витрат за проведення поминальних обідів на суму 29780,79 (10357,90 та 19422,89 грн) відсутні. Натомість інші витрати потерпілої були доведені документально, а тому суд вважає, що заявлені потерпілою позовні вимоги в частині стягнення з обвинуваченого на її користь матеріальної шкоди мають бути задоволені в межах 165970 грн.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 постанови Пленуму ВС № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова № 4), згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.
Аналізуючи доводи потерпілої, викладені у позовній заяві, суд враховує, що остання відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК, за правилами якої здійснюється розгляд цивільного позову, не мотивувала, з чого вона виходила оцінюючи завдану їй моральну шкоду в розмірі 5 млн грн, а також не навела відповідного розрахунку. Крім того, у судовому засіданні потерпіла зауважила, що поданий нею цивільний позов покликаний забезпечити її старість у зв`язку з її похилим віком, а також перебуванням на її утриманні чоловіка-інваліда. Разом з тим, суд враховує характер вчиненого злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілої, ступінь винуватості обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, вимоги розумності та справедливості, а тому вважає, що заявлені потерпілою позовні вимоги в частині відшкодування завданої їй моральної шкоди слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.
Відповідно до частини першої статті 71 Кримінального кодексу України до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частинe покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.08.2023 та призначити  ОСОБА_5  остаточне покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.
Згідно з частиною п`ятою статті 72 Кримінального кодексу України строк попереднього ув`язнення  ОСОБА_5 з 08.06.2025 по день набрання цим вироком законної сили зарахувати до строку призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін до набрання вироком законної сили, але не довше ніж на 60 днів, тобто до 23.59 години 31.11.2026.
Речові докази:
- бюстгальтер червоного кольору, труси червоного кольору, пакування від презервативу, використаний презерватив, серветку білого кольору, шприц з корком, шорти білого кольору, шприц без голки з рідиною, два маленькі шприци без голок, два використані флакона води для ін`єкцій, упакування ТМ «Нова пошта», пачка з-під сигарет, сукня світлого кольору, бежевий рюкзак, засоби косметики, які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - знищити;
- документи на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути їх законному володільцю;
- кросівки сірого кольору, фрагмент деревини, зрізи нігтьових пластин з обох рук трупа, змиви з обох рук трупа, змиви зі статевого органу трупа, зразок крові трупа, дактилоскопічні зразки рук трупа, які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - знищити;
- кепку чорного кольору, рюкзак чорного кольору, у яких знаходиться матерчаті рукавиці, футболку темно сірого кольору, джинсові штани темно-сірого кольору, кросівки чорного кольору, які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - знищити;
- мобільний телефон марки Xiaomi Redmi 9C NFC з ІМЕІ1: НОМЕР_3 та ІМЕІ2: НОМЕР_4 , з сім картою з абонентським номером НОМЕР_1 , мобільний телефон марки Xiaomi Redmi 9C NFC з ІМЕІ1: НОМЕР_5 та ІМЕ2: НОМЕР_6 , без сім-карти, які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути власнику або іншому законному володільцю.
Арешт, накладений на речові докази, на підставі ухвал слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2025, - скасувати.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь:
- держави 54708 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот вісім) гривень 12 копійок витрат на залучення експертів;
- ОСОБА_6 165970 (сто шістдесят п`ять тисяч дев`ятсот сімдесят) гривень матеріальної шкоди та 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Суддя: