ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 204/1274/24
провадження № 61-9655св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Книш А. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2025 року, ухвалену у складі суддів Агєєва О. В., Космачевської Т. В., Халаджи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 952 814,58 грн.

2. Позов мотивувала тим, що 23 липня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до змісту якого ОСОБА_2 отримав у борг кошти на суму 704 754,60 грн, що станом на 23 липня 2021 року еквівалентно 22 000 Євро. Строк надання позики сторони визначили до 31 грудня 2022 року. У визначений договором строк відповідач покладені на нього зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. Зазначену обставину позивач вважає підставою для покладення на відповідача відповідальності на підставі частини другої статті 625 ЦК України шляхом стягнення 3% річних. За таких обставин позивач визначила остаточну суму заборгованості у розмірі 952 914,58 грн, яка складається з заборгованості за договором позики 897 380 грн та 3% річних на суму 55 534,58 грн.

3. Для поновлення порушеного права позивач просила суд:
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 липня 2021 року у розмірі 22 000 Євро, що еквівалентно на день подання позову 952 914,58 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних на суму 55 534,58 грн;
- вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 

4. Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 20 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2025 року, позов задовольнив частково.

5. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 липня 2021 року у розмірі 704 754,60 грн. Відмовив у задоволенні решти позовних вимог. Вирішив питання про стягнення судових витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

6. 25 липня 2025 року представник ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , за допомогою підсистеми «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

7. Мотивує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21, від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, від 02 серпня 2023 року у справі № 766/150/21, від 04 грудня 2024 року у справі № 509/7127/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

8. Також заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки доказам у справі, а саме листуванню між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у месенджерах «Viber» і «Telegram», між позивачем та свідками у месенджері «Telegram», а також докази ідентифікації телефонного номеру позивача (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

9. Інший учасник справи правом на подання відзиву не скористався.

Провадження у суді касаційної інстанції

10. Ухвалою від 06 серпня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції.

11. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без врахування правових висновків Верховного Суду тана недослідження судами першої та апеляційної інстанції у повному обсязі доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

12. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 23 липня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у позику грошові кошти на суму 704 754,60 грн терміном до 31 грудня 2022 року, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві кошти у встановлений договором строк. Своїми підписами у цьому договорі сторони підтвердили, що позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у розмірі 704 754,60 грн, зазначені у пункті 1 цього договору, що за курсом Національного банку України, встановленим станом на 23 липня 2021 року, було еквівалентно 22 000 євро, до моменту підписання цього договору (т. 1 а. с.12).

13. Пунктом 4 вказаного договору позики сторони погодили, що повернення суми позики здійснюється готівкою. Факт повернення позики підтверджується заявою від імені позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Наявність у позичальника заяви від імені позикодавця про повернення йому грошових коштів на загальну суму позики - є підтвердженням виконанням ним зобов`язання за цим договором щодо повернення позики належним чином. Позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язаний прийняти позику достроково, тобто раніше терміну, визначеного в пункті 1 цього договору.

14. За домовленістю між сторонами, позика є безпроцентною (пункт 5 спірного договору).

15. Відповідно до поданого позивачем розрахунку станом на 23 січня 2024 року у відповідача утворилася заборгованість, яка складалася з заборгованості з позики 22 000 євро, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на день подання позову становило 897 380 грн, та 3% річних за період з 01 січня 2022 року до 23 січня 2024 року у сумі 55 534,58 грн.

16. Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що є рідним братом відповідача та вони є співвласниками бізнесу з продажу хутряних виробів. Вказав, що йому відомо, що відповідач мав борг перед позивачем на суму 22 000 євро у зв`язку з чим відповідач запропонував позивачу продавати шуби, щоб пришвидшити повернення боргу. Коли саме виник даний борг та чи були інші боргові відносини між сторонами свідку не відомо. Вказав, що у 2023 році позивач приїжджала до шоу-руму у м. Києві, де свідок передав їй 1 000 євро та позивач забрала 2 шуби на виконання боргового зобов`язання відповідачем. Також свідок ОСОБА_4 пояснив, що відправляв позивачу шуби Новою Поштою до м. Нововолинськ, помічниця відповідача ОСОБА_5 також здійснювала перерахування на рахунок позивача у рахунок погашення суми боргу відповідача за договором позики. Додатково свідок ОСОБА_4 пояснив, що якихось договорів щодо сплати боргу шубами не укладали. Потім позивач перестала комунікувати і з`явився цей позов.

17. Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що перебувала у дружніх відносинах з відповідачем та якось через те, що його підлеглий звільнився, він попросив її перераховувати зі своєї картки кошти на рахунок позивача у співвідношенні до 250 євро, а потім відповідач повертав їй через інших людей кошти готівкою. Вказала, що вона познайомилася з позивачем по телефону, який їй дав відповідач, та позивач кожного разу підтверджувала факт отримання нею коштів у месенджері. Таких перерахувань нею було зроблено протягом 10 місяців десятьма платежами на суму 2500 євро. Яке призначення таких платежів було вказано та яке прізвище ім`я та по батькові отримувача коштів було зазначено свідок не пам`ятає. Потім відповідач попросив зробити скрін переписок з позивачем, що вона й зробила. Чим займався відповідач свідок не знає, але їй відомо, що у нього був магазин з продажу шуб.

18. Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона є дівчиною брата відповідача та знайома з відповідачем близько 6 років. Крім того, свідок ОСОБА_7 бачила договір позики на 22 000 євро та 08 лютого 2023 року вона бачила позивача, коли у шоу-румі у м. Києві брат відповідача ОСОБА_4 передавав позивачу гроші у розмірі 1 000 євро та дві шуби, які належали відповідачу. Чому відповідач самостійно не передавав кошти та про будь-які інші боргові зобов`язання між сторонами свідку не відомо.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при прийнятті постанови

19. Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів керується такими міркуваннями.

20. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що письмова форма договору позики вказує як на факт укладення договору, так і підтверджує факт передачі коштів відповідачу на виконання умов договору. При цьому, згідно з погодженим у договорі позики механізмом оригіналу розписки про отримання грошових коштів на суму, визначену договором, у готівковій формі позивач від відповідача не отримувала, відповідну розпису відповідач до суду не надав. За таких обставин суд дійшов висновку про невиконання умов договору відповідачем у встановлений договором строк. При цьому суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних, дійшовши висновку про відсутність у договорі граничного строку ля повернення позики, у зв`язку з чим вважав, що строк виконання зобов`язання не настав, а відповідно відсутні підстави для застосування частини другої статті 625 ЦК України.

21. Судові рішення оскаржуються відповідачем у частині позовної вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, а отже колегією суддів надається оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень в частині вирішення зазначеної позовної вимоги.

22. З висновками судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів погоджується, керуючись такими міркуваннями. 

23. Відповідно до положень статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

24. У частині першій статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

25. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

26. Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

27. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

28. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

29. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

30. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

31. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

32. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

33. У частинах першій, третій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

34. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

35. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.

36. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

37. У статті 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

38. Отже, приписи статті 545 ЦК України передбачають презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне.

39. Відсутність у відповідача розписки не усуває обов`язок позивача заперечувати проти доводів відповідача про повернення грошових коштів первісному кредиторові.

40. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

41. У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

42. У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23 липня 2021 року уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І. О. та зареєстрований у реєстрі за номером 589.

43. У пункті 1 спірного договору позики сторони зазначили, що своїми підписами на цьому договорі підтвердили, що ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 отримав грошові кошти на суму 704 754,60 грн до укладення цього договору. При цьому зазначення у цьому пункті договору, що передана ОСОБА_2 сума грошових коштів еквівалентна на час укладення договору згідно з курсом Національного банк України 22 000 євро, не спростовує факту отримання позичальником коштів у національній валюті. 

44. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно взяли до уваги, що сторони визначили у пункті 4 спірного договору позики порядок повернення позики, а саме погодили, що повернення суми позики здійснюється готівкою, факт повернення позики підтверджується заявою від імені позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально, а наявність у позичальника від імені позикодавця заяви про повернення йому грошових коштів на загальну суму позики є підтвердженням виконання ним зобов`язання за цим договором щодо повернення позики належним чином.

45. Положення пункту 4 спірного договору позики узгоджуються з приписами стаття 545 ЦК України.

46. Суди першої та апеляційної інстанцій не встановили наявність у справі доказів належного виконання позичальником умов договору позики у визначений договором строк до 31 грудня 2022 року, а саме заяви позикодавця, підпис на якій посвідчений нотаріально.

47. Враховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність виконання відповідачем зобов`язання за договором позики щодо повернення грошових коштів на суму 704 754,60 грн, оскільки відповідачем не було надано до суду заяв позивача, підпис на яких посвідчений нотаріально, щодо повного чи часткового погашення заборгованості за договором.

48. Зазначене спростовує доводи касаційної скарги щодо неповного дослідження судами першої та апеляційної інстанцій доказів у справі на підтвердження часткового виконання позичальником умов договору позики, зокрема листувань у месенджерах «Viber» і«Telegram», оскільки як договором так і цивільним законодавством визначено виключний перелік способів підтвердження належного виконання позичальником боргового зобов`язання з повернення суми позиви, а саме отримання від позичальника письмової заяви про отримання коштів за договором. Натомість, ні договором, ні статтею 545 ЦК України не визначено такий спосіб підтвердження виконання зобов`язання за договором позики, як переписка у месенджері, оскільки такий доказ не дозволяє у повній мірі ідентифікувати осіб - сторін переписки, та не є засобом посвідчення сторонами в електронній формі фактів повернення грошових коштів на виконання спірного договору позики. Також заявник не довів, що сторони у встановленому законом порядку вносили зміни до договору позики шляхом зміни способу виконання зобов`язання за договором позики.

49. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку перепискам у месенджерах між позивачем та відповідачем та дійшли обґрунтованого висновку про неналежність зазначених доказів на підтвердження повернення позичених коштів відповідачем.

50. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано: «У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

51. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 зробила такі висновки: «Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. […] Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України […]».

52. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно зазначив, що договір позики не містить вимог щодо повернення позики у іноземній валюті, у тому числі з прив`язкою до її гривневого еквіваленту відповідно до курсу Національного банку України на день подання позову чи будь-який інший день, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що позика підлягає поверненню у національній валюті та в сумі 704 754,60 грн.

53. Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до надання суб`єктивної оцінки доказам у справі, які були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій.

54. Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

55. Враховуючи зазначене, надання суб`єктивної оцінки заявником доказам у справі, а саме переписці у месенджерах «Viber» і«Telegram», не є безумовною підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень.

56. Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21, від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, від 02 серпня 2023 року у справі № 766/150/21, від 04 грудня 2024 року у справі № 509/7127/21.

57. У постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 910/5408/21 Верховний Суд роз`яснив, що роздруківки переписки з месенджера «Telegram» є належним електронним доказом у справах доказом. Суд наголосив на дотриманні принципу недискримінації при дослідженні електронних доказів, що означає, що суди не повинні відмовляти в прийнятті електронних доказів і не повинні заперечувати їх юридичну силу лише тому, що вони зібрані та / або подані в електронній формі. Суди не повинні заперечувати юридичну силу електронних доказів лише через відсутність вдосконаленого, кваліфікованого або подібного захищеного електронного підпису. Сторонам має бути дозволено подавати електронні докази в оригінальному електронному форматі без необхідності надання роздруківок (пункти 6, 7, 9 Керівництва). Однак, зазначений правовий висновок є нерелевантним, оскільки за фактичних обставин цієї справи, а саме узгодження сторонами чіткого порядку повернення грошових коштів за договором позики шляхом складання позикодавцем письмової заяви з нотаріально посвідченим підписом, натомість підтвердження факту виконання зобов`язання надісланими особами повідомленнями у месенджері «Telegram» договором не визначалася. Тобто, суди визнали переписки у месенджері «Telegram» з тих підстав, що договором позики визначений інший порядок підтвердження виконання зобов`язання, а зазначені переписки не давали підстав для безапеляційного висновку, що таке листування вчинялося саме сторонами спору та на виконання саме спірного договору позики.

58. З аналогічних підстав колегія суддів визнає безпідставними посилання на неврахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, від 02 серпня 2023 року у справі № 766/150/21, від 04 грудня 2024 року у справі № 509/7127/21. У зазначених постановах Верховний Суд зазначав, що якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. Натомість у спірних правовідносинах суд першої інстанції повно та всебічно оцінив подані відповідачем докази листування у месенджерах та не взяв їх до уваги за неналежністю, оскільки сторонами у договорі позики був узгоджений інший порядок підтвердження належного виконання зобов`язання.

59. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

60. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

61. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростували.

Щодо судових витрат

62. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

63. Оскільки Верховний Суд за результатами касаційного перегляду залишив оскаржувані судові рішення без змін, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

А. І. Грушицький

Є. В. Петров