Постанова
Іменем України

02 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 302/285/21
провадження № 61-3459 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Пророка В. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:
первісний позивач (відповідач за зустрічним позовом)
| - | ОСОБА_1 ,
відповідачка за первісним позовом (позивачка - за зустрічним)
| - | ОСОБА_2 ,
представник ОСОБА_2
| - | адвокат Рішко Сергій Іванович,
відповідач за первісним позовом
| - | Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області,
відповідач за зустрічним позовом
| - | Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,
| - | Центр надання адміністративних послуг Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центр надання адміністративних послуг Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, про скасування наказу та реєстрації права власності на земельну ділянку та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 січня 2023 року, прийняту колегією суддів у складі Готри Т. Ю., Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - ГУ Держгеокадастру ЗО), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центр надання адміністративних послуг Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, у якому, окрім розподілу судових витрат, просив:

1.1. визнати неправомірним і скасувати наказ начальника ГУ Держгеокадастру ЗО від 15 червня 2020 року № 3568-сг, який стосується погодження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), мешканці АДРЕСА_1 (далі - спірний наказ ГУ Держгеокадастру ЗО від 15 червня 2020 року);

1.2. скасувати реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 2122486000:02:001:0083 площею 0,20 га в урочищі «Закривуля» за межами села Репинне Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2149716521224, номер запису про право власності: 37828175 (далі - земельна ділянка відповідачки).

2. Ці позовні вимоги аргументовані тим, що він понад 20 років володіє і користується належними йому на праві приватної власності трьома земельними ділянками загальною площею 0,5025 га в урочищах «Зарікою» і «Закривуля» у селі Репинне Міжгірського району Закарпатської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю від 21 січня 2004 року Серія І-ЗК № 040755, який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2163/425 (далі - Акт про право власності  ОСОБА_1 на землю), та довідкою Репинського старостинського округу Міжгірської селищної ради від 06 лютого 2021 року. Ці земельні ділянки огороджені дерев`яним парканом,  ОСОБА_1 сплачує за них земельний податок.

3. З метою належного оформлення своїх речових прав на вказані земельні ділянки він уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт» договір на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,4226 га, яка розташована за межами населеного пункту села Репинне, а саме в урочищі «Зарікою» площею 0,0616 га та в урочищі «Закривуля» площею 0,3610 га. Після виготовлення відповідної технічної документації  ОСОБА_1 22 лютого 2021 року звернувся до відділу у Міжгірському районі ГУ Держгеокадастру ЗО з заявою про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру (далі - ДЗК) щодо цих земельних ділянок (далі - земельні ділянки позивача). Однак 23 лютого 2021 року йому видали рішення № РВ?2100540652021 про відмову через наявність перетину земельних ділянок позивача із земельною ділянкою відповідачки - площа накладення (співпадіння) дорівнює 14,1644 %, що становить 0,0513 га.

4. На підставі наказу ГУ Держгеокадастру ЗО від 30 липня 2015 року № 681?с/г «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність»  ОСОБА_3 був розроблений проєкт землеустрою щодо земельної ділянки орієнтованою площею 0,20 га із земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту в контурі 575 на території Репинської сільської ради Міжгірського району, який затверджений спірним наказом ГУ Держгеокадастру ЗО від 15 червня 2020 року, а на підставі нього у подальшому оформлене право власності  ОСОБА_3 на земельну ділянку відповідачки.

5.  ОСОБА_1 вважає, що земельна ділянка відповідачки оформлена та передана їй з порушенням вимог земельного законодавства. Зокрема, це було зроблено без погодження із ним меж земельної ділянки відповідачки як суміжним землевласником. В акті встановлення (відновлення) межових знаків і погодження меж земельної ділянки відповідачки він навіть не зазначений як суміжний землекористувач. Також межі земельної ділянки відповідачки не погоджені Репинською сільською радою як суміжним землевласником.

6. У травні 2021 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, на який посилався ОСОБА_1 в підтвердження своїх прав на земельні ділянки позивача.

7. Зустрічний позов мотивований тим, що належна ОСОБА_2  на праві власності земельна ділянка відповідачки розташована за межами села Репинне і станом на 21 січня 2004 року ця територія відносилась до земель державної власності. Тому Репинська сільська рада неправомірно розпорядилась земельною ділянкою в урочищі «Закривуля» щодо передачі її у власність ОСОБА_1 та безпідставно видала йому Акт про право власності ОСОБА_1 на землю, оскільки це право належало Міжгірській районній державній адміністрації Закарпатської області. Сам цей акт, на переконання ОСОБА_2 , не відповідає встановленій формі таких актів, а рішення Репинської сільської ради, на підставі якого він виданий, не уточнює місце розташування земельних ділянок, щодо яких воно прийняте.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

8. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14 травня 2021 року, зокрема об`єднані в одне провадження провадження за зустрічним позовом ОСОБА_2 (справа № 302/483/21) та за первісним позовом ОСОБА_1 (справа № 302/285/21) з присвоєнням йому № 302/285/21.

9. Рішенням від 18 травня 2022 року Міжгірський районний суд Закарпатської області у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив, а позов ОСОБА_1 задовольнив, вирішивши питання розподілу судових витрат, зокрема:

9.1. визнав неправомірним і вирішив скасувати спірний наказ ГУ Держгеокадастру ЗО від 15 червня 2020 року;

9.2. вирішив скасувати реєстрацію в Державному реєстрі прав права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку відповідачки.

10. Суд першої інстанції виходив з того, що, дослідивши матеріали справи, встановив право власності ОСОБА_1 на його земельні ділянки, яке він отримав у 1999 році як їх постійний користувач. На підставі чинного та законного Акта про право власності  ОСОБА_1 на землювін це право власності офіційно оформив у січні 2004 року в порядку, передбаченому законодавством. Також відповідні права власності  ОСОБА_1 підтверджені актом і довідкою комісії Репинської сільської ради, складеними в 2020 році, відповідними записами в поземельній книзі.

11. Земельні ділянки позивача визначені в натурі (на місцевості) із зазначенням площ, місця розташування, їх меж у співвідношенні із суміжними землевласниками та землекористувачами. Отже, земельні ділянки позивача були сформовані як об`єкт цивільних прав у відповідності до чинного на момент їх оформлення законодавства.

12. Відомості про ці земельні ділянки  ОСОБА_1 згідно із положеннями чинного законодавства мали бути внесені до ДЗК в порядку інвентаризації земельних ділянок за технічними документаціями із землеустрою та виданими державними актами. Держателями і розпорядниками цієї інформації відповідно до завдань та повноважень, визначених земельним законодавством, є органи ДЗК, зокрема ГУ Держгеокадастру ЗО.

13. Із змісту записів у документах проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачки випливає, що одним із суміжних землекористувачів є Репинська сільська рада. Документи щодо встановлення межових знаків та погодження меж земельної ділянки відповідачки із суміжними землевласниками (землекористувачами), перенесення меж в натуру (на місцевість) представником Репинської сільської ради не підписувались, зокрема в цих документах записи про такого суміжного землевласника відсутні взагалі. Натомість у Акті про право власності  ОСОБА_1 на землю, виданому йому значно раніше, також суміжними землями зазначені: автодорога, дорога загального користування, пасовище. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що аргументи щодо невідповідності документів на земельну ділянку відповідачки вимогам законодавства підтвердилися.

14. ГУ Держгеокадастру ЗО, який виступав як розпорядник землі і здійснював погодження ОСОБА_3 проєкту землеустрою та надавав відповідні висновки, не звернув увагу на те, що розробник проєкту землеустрою за замовленням ОСОБА_4 не зазначив належних суміжних землевласників (землекористувачів) в особі ОСОБА_1 чи Репинської сільської ради. В результаті через неналежне виконання вимог законодавства при оформленні прав на земельну ділянку відповідачки виникло порушення прав ОСОБА_1 як землевласника - накладання площею 0,0513 га земельних ділянок позивача та земельної ділянки відповідачки.

15. За цих обставин суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задовільнити законні вимоги позивача з метою відновлення його порушених прав.

16. Щодо зустрічного позову, то суд першої інстанції дійшов висновку про спростування його аргументів матеріалами справи та її встановленими обставинами.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

17. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 30 січня 2023 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково: рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2022 року скасоване, у задоволенні обох позовів у справі відмовлено.

18. Апеляційний суд, проаналізувавши матеріали справи, також дійшов висновку про підтвердження законності прав  ОСОБА_1 на земельні ділянки позивача та їх порушення у цій справі.

19. Однак, з посиланням на правовий висновок Верховного Суду, згідно із яким обрання неефективного способу захисту порушеного права, який не призводить до його відновлення, є самостійною підставою для відмови у задоволенні відповідних позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач обрав неефективний спосіб захисту його порушених прав. Зокрема, апеляційний суд вирішив, що скасування спірного наказу ГУ Держгеокадастру ЗО від 15 червня 2020 року не може призвести до захисту або відновлення його порушеного речового права, зокрема, повернення у його володіння або користування земельних ділянок позивача. Апеляційний суд зазначив, що для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту прав. Також апеляційний суд, з посиланням на зміни до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у актуальній редакції далі - Закон про держреєстрацію), зазначив, що на момент звернення первісного позивача з його позовом до суду першої інстанції законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як «скасування запису про проведену державну реєстрацію», а належним способом захисту стало скасування відповідного рішення державного реєстратора.

20. Щодо зустрічного позову  ОСОБА_2 - апеляційний суд зазначив, що вона не довела жодними доказами у який спосіб Акт про право власності  ОСОБА_1 на землю порушує її права. Крім того, якщо виходити з документів на земельну ділянку відповідачки, які вона надала як докази у справі та на підставі яких вона оформила відповідне право власності, позивач навіть не є суміжним землевласником.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

21. Згідно із рішенням Репинської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області 12-ої сесії 23-го скликання від 26 грудня 1999 року і додатком до нього, зокрема ОСОБА_1 була передана у приватну власність земельна ділянка загальною площею 0,50 га, яка була в його постійному користуванні відповідно до земельно-облікових документів.

22. На підставі цього рішення від 26 грудня 1999 року Репинською сільською радою ОСОБА_1 був виданий державний акт на право приватної власності на землю від 21 січня 2004 року Серії І-ЗК № 040755, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2163/425, на три земельні ділянки на території цієї ж сільської ради загальною площею 0,5025 га для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку, а саме з площами: 0,0793 га, 0,0616 га та 0,3610 га. Суд першої інстанції за матеріалами справи також встановив, що це право додатково підтверджується актом і довідкою комісії Репинської сільської ради, складеними у 2020 році, відповідними записами в поземельній книзі.

23. Наказом ГУ Держгеокадастру ЗО від 30 липня 2015 року № 681-с/г ОСОБА_3 наданий дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,20 га із земель сільського господарського призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населеного пункту в контурі 575 на території Репинської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

24. Наказом ГУ Держгеокадастру ЗО від 15 червня 2020 року № 3568-сг затверджений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2122486000:02:001:0083) у власність ОСОБА_5 площею 0,20 га, у тому числі сіножаті, для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів в урочищі «Закривуля» на території Репинської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

25. Зазначена земельна ділянка на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державної реєстраторки виконавчого комітету Ужгородської міської ради Цоклан О. М. від 19 серпня 2020 року за індексним номером 53680706 зареєстрована в Державному реєстрі прав за ОСОБА_6 як її власницею, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2149716521224.

26. Водночас як убачається з проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 , суміжними землевласниками (землекористувачами) є: від «А» до «Б» - автодорога «Буштино - Н. Ворота», землі служби автодоріг України в Закарпатській області; від «Б» до «В» - землі загального користування /дорога/; від «В» до «А» - землі Репинської сільської ради /за межами/.

27. 22 лютого 2021 року державним кадастровим реєстратором відділу у Міжгірському районі ГУ Держгеокадастру ЗО прийняте рішення № РВ?2100540652021 про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до ДЗК з підстави виявлення перетину його ділянок із земельною ділянкою з кадастровим номером 2122486000:02:001:0083 - площа співпадіння: 14,1644 %.

28. Зі схеми перетину земельних ділянок, складеної сертифікованою інженеркою-землевпорядницею Жупан Н. Є. , випливає, що земельна ділянка ОСОБА_1 площею 0,3610 га перетинається із земельною ділянкою з кадастровим номером 2122486000:02:001:0083, площа перетину становить 0,0513 га.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

29. У березні 2023 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 січня 2023 року, у якій він просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні його позову та залишити в силі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2022 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

30. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2023 року, крім іншого, відкрите касаційне провадження у справі.

31. 22 червня 2026 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв'язку із приведенням у відповідність складу постійних колегій суддів справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Пророка В. В. (суддя?доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.

32. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2026 року справа призначена до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п'яти суддів.

33. 01 вересня 2026 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

34. З урахуванням змісту касаційної скарги ОСОБА_1  оскаржує зазначене судове рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у актуальній редакції далі - ЦПК України).

35. Він вважає, що апеляційний суд безпідставно застосував правовий висновок щодо неефективного способу захисту порушених прав, викладений у постановах Верховного Суду, на які послався апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 та від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, оскільки у цих справах мова дійсно йшла про витребування земельних ділянок, які як окремий об`єкт нерухомого майна перепродувались добросовісним набувачам. У справі, що розглядається, не йде мова про вибуття земельних ділянок позивача з його власності, їх відчуження, позивач не позбавлений права володіння, а тому не має що витребовувати в межах віндикаційного позову.

36. Також  ОСОБА_1 вказує, що звертався до суду першої інстанції з вимогою не про «скасування запису» у Державному реєстрі прав, а про загальне скасування незаконної реєстрації права власності на земельну ділянку відповідачки, яка здійснена з порушенням законодавства та перешкоджає у реалізації конкретних прав ОСОБА_1  на земельні ділянки позивача. Рішення суду першої інстанції сприяє відновленню цих прав та не вимагає повторних звернень до суду. Як на приклад більш пізнього за часом висловлення правового висновку Верховного Суду щодо припустимості такого способу захисту порушених прав як скасування аналогічних наказів та оперування Верховним Судом поняттям «скасування реєстрації», а не «скасування запису про реєстрацію», ОСОБА_1 наводить постанову Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 369/4286/16-ц.

(2) Доводи ГУ Держгеокадастру ЗО

37. У травні до Верховного Суду надійшов відзив ГУ Держгеокадастру ЗО, у якому воно просить залишити касаційну скаргу без задоволення через її необґрунтованість, а оскаржуване судове рішення без змін.

38. ГУ Держгеокадастру ЗО вважає, що скасування його відповідного спірного рішення не є ефективним способом захисту прав позивача за первісним позовом, оскільки не призведе до поновлення його прав - відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою.

39. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, у тому числі у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України.

(3) Позиція ОСОБА_2 .

40. У межах визначених Верховним Судом строків представник ОСОБА_2 адвокат Рішко Сергій Іванович надав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив про її необґрунтованість та відсутність підстав для її задоволення.

41. За своєю суттю аргументи касаційної скарги зводяться до підтвердження правильності, на думку ОСОБА_2 , висновків апеляційного суду щодо обрання неефективного способу захисту як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог.

42. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, у тому числі у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України. Зокрема, Верховний Суд звертає увагу, що відзив на касаційну скаргу не може вважатися касаційною скаргою на оскаржувану постанову апеляційного суду, яку відповідачка в результаті просить залишити без змін.

(4) Позиція інших учасників справи

43. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

44. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина друга статті 14 Конституції України).

45. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

46. Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства, зокрема віднесене верховенство права.

47. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

48. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

49. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частин другої та третьої статті 12 ЦПК України).

50. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України).

51. Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Характер оцінки судом доказів та його підхід до цього визначені у статті 89 ЦПК України.

52. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

53. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша та друга статті 367 ЦПК України).

54. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

55. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

56. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (у актуальній редакції далі - ЦК України)).

57. Частина друга статті 16 ЦК України передбачає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4), визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10). Це корелюється з частиною третьою статті 152  Земельного кодексу України від ?25 жовтня 2001 року № 2768-III (у актуальній редакції далі - ЗК України).

58. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

59. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

60. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону (абзац другий частини другої статті 373 ЦК України).

61. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).

62. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (частина перша статті 79-1 ЗК України).

63. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності (абзац другий частини другої статті 79-1 ЗК України). Частина п`ята статті 79-1 ЗК України передбачає, що формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

64. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру (частина восьма статті 79-1 ЗК України).

65. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону.

66. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (частина п`ята статті 116 ЗК України).

67. Згідно із частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

68. Частина сьома статті 118 ЗК України передбачає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

69. Стаття 126 ЗК України передбачає, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону про держреєстрацію.

70. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

71. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження (частина перша статті 154 ЗК України).

72. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

73. Відповідно до абзацу другого пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону про держреєстрацію. Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

74. Згідно із абзацом п`ятим пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України внесення до ДЗК відомостей про земельні ділянки, місце розташування яких визначено за проєктами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), які розроблені до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою», відомості про які не внесені до Державного земельного кадастру, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

75. Громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки (пункт 7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

76. Пункт 20 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України передбачає, що у разі, якщо до 01 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, крім випадків, визначених статтею 79-1 ЗК України, здійснюється за такою технічною документацією.

77. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (згідно із абзацами другим та третім частини третьої статті 26 Закону про держреєстрацію).

78. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 01 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі (абзац перший частини першої статті 29 Закону про держреєстрацію).

79. Державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, набутих та оформлених в установленому порядку до 01 січня 2013 року, проводиться без подання заявником документа, на підставі якого набуто речове право, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, у тому числі перенесеної із Державного реєстру земель, документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 01 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів (частина третя статті 29 Закону про держреєстрацію).

80. Державний реєстр прав та Державний земельний кадастр за допомогою програмних засобів ведення інформаційних систем забезпечують у режимі реального часу отримання, зокрема органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру, інформації з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права на земельні ділянки, їх обтяження, а також про ціну (вартість) нерухомого майна та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами (відповідно до частини першої статті 33 Закону про держреєстрацію).

81. Ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина перша статті 6 Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» (у актуальній редакції далі - Закон про ДЗК)).

82. Відповідно до пункту 4 статті 9 Закону про ДЗК державний кадастровий реєстратор, зокрема здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні.

83. Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер (частина перша статті 16 Закону про ДЗК). Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки (частина шоста цієї статті Закону про ДЗК).

84. Відомості про речові права на земельні ділянки, що виникли до 01 січня 2013 року, вносяться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до Державного земельного кадастру із Державного реєстру земель та документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів (абзац перший частини дев`ятої статті 21 Закону про ДЗК).

85. Абзац четвертий частини першої статті 22 Закону про ДЗК передбачає, що документи, які є підставою для внесення відомостей до ДЗК, мають відповідати законодавству.

86. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є, зокрема знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (абзац четвертий частини шостої статті 24 Закону про ДЗК).

87. Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності) (частина десята статті 24 Закону про ДЗК).

88. Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок (абзаци перший та другий пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про ДЗК).

89. У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 01 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень (абзаци перший та другий пункту 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про ДЗК).

90. У разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок (абзац третій пункту 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про ДЗК).

91. Відповідно до пункту 2.8. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (у актуальній редакції далі - Інструкція), технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), зокрема включає: пояснювальну записку, яка містить опис місця розташування земельної ділянки, відомості про власника (користувача) земельної ділянки, відомості про виконавця (виконавців), реквізити відповідних ліцензій, необхідних для виконання робіт, відомості про власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, стислий опис виконаних робіт; план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів).

92. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення (абзаци перший-третій пункту 3.12. Інструкції).

93. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання (абзац п`ятий пункту 3.12. Інструкції).

94. Згідно із пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.

95. Критерії оцінки подібності правовідносин для застосування правових висновків Верховного Суду у контексті статей 263 та 389 ЦПК України, визначені, наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (зокрема, пункти 24, 25, 27, 32).

96. У цій справі суди попередніх інстанцій дійшли висновку про підтверджене право  ОСОБА_1 на земельні ділянки позивача та про те, що існує часткове накладання (перетинання) земельних ділянок позивача та земельної ділянки відповідачки, яку вона отримала відповідно до спірного наказу ГУ Держгеокадастру ЗО від 15 червня 2020 року. Ці факти не спростовані учасниками справи.

97. Більше того, враховуючи аргументи відзиву  ОСОБА_2  на підтвердження того, що  ОСОБА_1 обрав неефективний спосіб захисту його порушених прав, відповідачка сама визнає у касаційній інстанції факт того, що його законні права дійсно порушені, попри зустрічний позов з метою доведення, що у  ОСОБА_1 взагалі нема прав на земельні ділянки позивача, оскільки протилежне суперечить доктрині venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) (дивитись, наприклад, постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

98. Рішення державного кадастрового реєстратора відділу у Міжгірському районі ГУ Держгеокадастру ЗО від 22 лютого 2021 року № РВ?2100540652021 про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до ДЗК щодо земельних ділянок позивача у цій справі не оскаржується.

99. Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи накладення (перетинання) земельних ділянок саме по собі означає те, що воно означає - накладення (перетинання) земельних ділянок, а не вибуття їх частини з власності або володіння однієї особи на користь іншої. Тим більше суд апеляційної інстанції сам зазначив, що встановив підтвердження дійсних прав позивача на земельні ділянки позивача та навіть не обґрунтував чому вирішив, що відповідне перетинання означає набуття у фактичне володіння частиною земель, що перетинаються, саме відповідачкою. Позивач справедливо вказує, що у справі відсутні докази того, що він втратив контроль над земельними ділянками позивача, що вони фактично вибули з його володіння. Для того, щоб витребовувати земельну ділянку або її частину із чийогось незаконного володіння, необхідно встановити дійсне вибуття її з володіння законного власника.

100. Тобто накладення (перетинання) земельних ділянок означає виникнення з тих чи інших причин спірного статусу тієї їх частини, що перетинається (накладається) з точки зору визначення прав різних осіб на неї. Усунення цього спірного статусу, який до того ж може перешкоджати реалізації комплексу прав власника землі, є правом власника землі. Але це накладення (перетинання) земельних ділянок саме по собі не означає втрату кимось права власності, набутого до цього на законних підставах, на частину їх накладання (перетинання). Водночас без виправлення помилки, яка призвела до накладення (перетинання) земельних ділянок, неможливе визначення законного права, зокрема власності, на цю їх частину, його належне визнання державою.

101.  ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом права зареєструвати належним чином у ДЗК земельні ділянки позивача, на які має законні права, як складової останніх. Суд першої інстанції своїм рішенням у цій справі захистив його відповідне порушене право, одночасно встановивши незаконність спірного наказу ГУ Держгеокадастру ЗО від 15 червня 2020 року та необхідність скасувати незаконну, через невідповідність встановленим законом процедурам, реєстрацію права відповідачки, а не запису про неї у Державному реєстрі прав, який є лише елементом фіксації відповідного права у цьому реєстрі. Через це була й усунута сама розбіжність у визнанні державою прав осіб на відповідні земельні ділянки. У чому полягає необхідність додаткового звернення позивача до суду для захисту свого заявленого порушеного права апеляційний суд, насправді, не пояснив.

102. У цій справі позивач, зокрема звернувся з вимогою про скасування державної реєстрації відповідного права власності відповідачки, а не відповідного запису, на земельну ділянку відповідачки у контексті пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України та пункту «б» частини третьої статті 152 ЗК України, тобто у широкому розумінні, до якого змістовно може бути включене поняття скасування зазначеного рішення державного реєстратора.

103. Верховний Суд вже неодноразово зазначав, що виконання вимог ЦПК України передбачає, що суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (дивитись, наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

104. Попри те, що суд згідно із частиною другою статті 10 ЦПК України розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, що означає, у тому числі оперування судом правовими категоріями та визначеннями, сформульованими у відповідних правових нормативних актах, це не означає, що його рішення за своєю суттю не може мати до певної міри узагальнюючого характеру з метою ефективного захисту порушеного права, за умови що воно не суперечить законодавству, у якому наявні спеціалізовані норми профільних законів, які дозволяють визначитись з механізмом конкретизації практичного виконання цього рішення суду. Такими правами суд наділений в силу положень частини другої статті 5 ЦПК України та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України. Зокрема, рішення суду першої інстанції щодо скасування державної реєстрації права власності відповідачки на земельну ділянку відповідачки через підтвердження невідповідності його набуття правилам, встановленим законодавством, не суперечить Закону про держреєстрацію - не виключає його реалізацію шляхом скасування відповідного рішення державного реєстратора.

105. Зазначене випливає й зі змісту постанови Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 369/4286/16-ц, у якій Верховний Суд, розглядаючи вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, оперував поняттям «державна реєстрація права власності», яка підлягає скасуванню через незаконні накази уповноваженого органу щодо розпорядження земельною ділянкою.

106. Більше того, рішення суду щодо захисту порушеного права, яке з розумною мірою узагальнення (що не впливає на зрозумілу суть цього рішення) дозволяє уникати прив`язки до організаційних (процедурних) особливостей його можливої реалізації на практиці відповідно до кожної нової редакції певного спеціалізованого закону, наприклад Закону про держреєстрацію, є більш універсальним та краще відповідає завданню статті 2 ЦПК України. Конкретний приклад Закону про держреєстрацію, у якому спочатку передбачалось скасування запису про державну реєстрацію як механізм відновлення порушених прав, а потім скасування безпосередньо рішення державного реєстратора про відповідну реєстрацію, які обидва за своєю суттю мають наслідком більш широке поняття - «скасування державної реєстрації права власності», лише це доводить.

107. Правовий висновок Верховного Суду з приводу того, що обрання позивачем неефективного способу захисту порушених прав є самостійною підставою для відмови у задоволені позову, на який послався апеляційний суд, зокрема викладений у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 та від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, до того ж стосується питання відповідної ефективності, а не міри такої ефективності.

108. Різниця у мірі ефективності обраного способу захисту порушеного права не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Тобто, якщо позивач обрав спосіб захисту своїх прав, який здатен призвести до цього захисту, то наявність ще більш ефективного (повного) способу захисту відповідного порушеного права сама по собі не означає підставу для відмови судом у такому захисті взагалі.

109. У цій справі, відповідно до змісту Закону про ДЗК, ще більш ефективним (але не єдиним можливим) способом захисту заявленого порушеного права позивача була б додаткова вимога про скасування державної реєстрації не тільки відповідного права відповідачки, а й державної реєстрації земельної ділянки відповідачки. Однак відповідно до змісту частини десятої статті 24 Закону про ДЗК рішення суду першої інстанції здатне призвести до усунення порушення законного права позивача, оскільки фактично означатиме, що протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника, наслідком чого є скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідачки.

110. Водночас наявність цього судового спору жодним чином не скасовує позитивний обов`язок держави, зокрема в особі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, виконати вимогу абзацу третього пункту 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про ДЗК (виправлення помилок у площах земельних ділянок).

111. Отже безпідставним є посилання на правовий висновок Верховного Суду щодо обрання позивачем неефективного способу захисту як самостійної підстави для відмови у задоволенні його позову.

112. Враховуючи зазначене, приписи статті 400 ЦПК України, які визначають межі розгляду Верховним Судом касаційної скарги позивача, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги щодо скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду у відповідній частині.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

113. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (пункт 4 частини першої статті 409 ЦПК України).

114. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 ЦПК України межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (згідно із статтею 413 ЦПК України).

115. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи, висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задовольнити касаційну скаргу     ОСОБА_8  - скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції у цій справі.

(2.2) Щодо судових витрат

116. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

117. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

118. Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 07 березня 2023 року № 0.0.2889612297.2 ОСОБА_1  сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 9 080,00 грн.

119. Інших доказів понесених судових витрат ОСОБА_1 не надав, просив покласти судові витрати на відповідачів.

120. Інші учасники спору не заявляли до відшкодування судові витрати.

121. Апеляційний суд не здійснював розподіл судових витрат, учасники з клопотанням про додаткове судове рішення з цього приводу до апеляційного суду не звертались.

122. Враховуючи результат касаційного перегляду справи, ОСОБА_1 має право на відшкодування йому за рахунок відповідачів судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_1 .

2. Скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 січня 2023 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 .

3. Залишити в силі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2022 року у частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 .

4. Стягнути на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) за рахунок  ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (код ЄДРПОУ: 39766716) відшкодування судового збору за подання касаційної скарги у загальній сумі 9 080,00 грн, по 4 540,00 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

А. І. Грушицький

А. А. Калараш 

І. В.Литвиненко

Є. В. Петров