ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

09 вересня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1929/25
Головуючий у першій інстанції – Волошина Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1280/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем Зіньковець О.О.,
позивач Фермерське господарство «САМ»,
відповідачі Головне управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , Сільськогосподарський кооператив «Миколаївський»,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «САМ» на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2026 року у справі за позовом Фермерського господарства «САМ» до Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , Сільськогосподарського кооперативу «Миколаївський» про скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ФГ «САМ» звернулося з позовом до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , СГК «Миколаївський», в якому просило: скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі (далі – ДЗК) земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355 з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Локнистенської сільської ради Менського р-ну Чернігівської обл., проведену 30 листопада 2016 року відділом у Менському районі ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, із закриттям запису у поземельній книзі з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; стягнути на користь позивача з відповідачів солідарно судові витрати.
Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що ФГ «САМ» є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 38,2 га, розташованої на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, що посвідчується чинним Державним актом на право постійного користування землею від 15 травня 1997 року серії ЧН № 00111, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 111.
Водночас за рахунок земель, що належать ФГ «САМ» на праві постійного користування, сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355 площею 2,0000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 29 грудня 2016 року, номер запису про право власності 18463547. До реєстру щодо цієї земельної ділянки 03 березня 2017 року внесено також запис № 19392528 про інше речове право щодо орендаря СГК «Миколаївський». 
Факт накладання площі земельної ділянки 7423086300:11:000:0355 на земельну ділянку, надану ФГ «САМ» у постійне користування, підтверджується відомостями з ДЗК, технічним звітом по перенесенню в натуру меж земельної ділянки громадянина ОСОБА_2 для розширення селянського/фермерського господарства із земель запасу Локнистенської сільської ради Менського району, складеним Чернігівською філією Інституту землеустрою Української академії аграрних наук у 1997 році, розпорядженням Менської районної державної адміністрації від 21 квітня 1997 року № 149 «Про відведення земельних ділянок для розширення селянських/фермерських господарств із земель районного запасу», висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи від 19 листопада 2024 року № СЕ-19/125-24/6462-ЗТ, висновком експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 23 червня 2020 року № 2614-2633/20-24.
Позивач зазначає, що під час розгляду господарським судом справ № 927/959/22, № 927/243/25 установлено факт незаконного формування земельних ділянок з кадастровими номерами 7423086300:11:000:0423, 7423086300:11:000:0422 за рахунок земельної ділянки, належної ФГ «САМ» на праві постійного користування. Водночас право користування позивача на землю, виділену для здійснення фермерського господарства, виникло раніше, ніж сформовано та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку. Позивач не надавав згоди на виділення у власність відповідачу землі, сформованої за рахунок належних фермерському господарству земель. Відтак ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області діяло всупереч вимогам ст. 116, 118 ЗК України та ст. 50 ЗУ «Про землеустрій», ст. 24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр», оскільки знало і повинно було знати про наявність права постійного користування ФГ «САМ» та пряму заборону закону про виділення землі без згоди землекористувача.
Наявність у ДЗК відомостей про земельну ділянку, зареєстровану на праві власності за ОСОБА_1 , виключає можливість внесення в ДЗК відомостей про земельну ділянку позивача, що створює перешкоди ФГ «САМ» у здійсненні права постійного користування. 
Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2026 року у задоволенні позову ФГ «САМ» до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_1 , СГК «Миколаївський» про скасування державної реєстрації в ДЗК земельної ділянки відмовлено.
В апеляційній скарзі ФГ «САМ», вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, ухваленим з неправильним застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції порушив принцип правової визначеності. Звернувшись з цим позовом, господарство врахувало висновки, викладені Господарським судом Чернігівської області під час розгляду справи № 927/959/22, за якими саме скасування державної реєстрації земельної ділянки в ДЗК є належним та ефективним способом захисту порушеного права ФГ «САМ». Цей спосіб захисту позивачем вже реалізовано, а його належність підтверджено судами у справах № 927/243/25 та № 927/854/26 з аналогічними правовідносинами щодо того ж масиву земель. Позивач вважає, що за однакових обставин справи суди різних юрисдикцій не можуть визначати відмінні способи захисту порушеного права.
Не погоджується з тим, що належним способом захисту є звернення з віндикаційним позовом, тобто витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України). Вважає, що скасування реєстрації об`єкта нерухомості в ДЗК є самостійним та дієвим способом захисту порушеного права особливо у випадках «паперового накладення» меж, про що наголошено Верховним Судом у справах № 904/6886/23, № 916/1750/22. Оскільки ФГ «САМ» не припиняло використання масиву земель, а реєстрація права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 відбулась без урахування права землекористування позивача та перебуває у просторових межах раніше сформованої ділянки фермерського господарства, відтак задоволення вимоги про скасування державної реєстрації з одночасним припиненням усіх речових прав на землю ОСОБА_1 усуне позивачу перешкоди у користуванні власною земельною ділянкою.
Здійснена помилково та незаконно реєстрація в ДЗК права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 наразі створює ФГ «САМ» технічну перешкоду, яка порушує право позивача на внесення власних меж земельної ділянки до ДЗК. Без скасування реєстрації об`єкта в ДЗК (видалення його координат) жодна інша вимога не призведе до відновлення стану, який існував до порушення.
ФГ «САМ» вважає, що у разі наявності сумнівів щодо термінологічної точності позовних вимог районний суд не мав відмовляти у позові з формальних підстав, оскільки «прагнення позивача» захистити право постійного користування є очевидним. Суд зобов`язаний надати належну інтерпретацію вимогам та застосувати відповідні норми права самостійно, а не залишати порушене права без захисту.
Відповідачами відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом термін не подавався.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11 червня 2026 року розгляд справи призначено на 07 липня 2026 року о 09 год. (а.с. 110). Судове засідання було відкладено на 09 вересня 2026 року о 09 год.
Порядок направлення судових повісток та повідомлень визначено ст. 128 ЦПК України. Судові повістки на адресу ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру та СК «Миколаївський» доставлені до електронних кабінетів відповідачів 08 липня 2026 року, що підтверджується довідками про доставку електронного документу (а.с. 138 зворот, 139 зворот, 140 зворот), отже відповідно до положень п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України указані учасники справи вважаються належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду. 
До початку судового засідання представником позивача – адвокатом Чернілевським В.Г. через систему «Електронний суд» надіслано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю участі у судовому засіданні через надання ним правничої допомоги при проведенні слідчих дій (а.с. 146).
Водночас жодних документів на підтвердження причин неможливості явки до суду апеляційної інстанції представником позивача надано не було. Скеровуючи клопотання про відкладення розгляду справи, адвокатом Чернілевським В.Г. не зазначено відомостей про кримінальне провадження та його участь у ньому і не додано доказів, що підтверджують надання ним правничої допомоги при проведенні слідчих дій у відповідному кримінальному провадженні, зокрема, ордеру/договору про надання безоплатної правничої допомоги тощо. 
За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або не вчиненням процесуальних дій. У ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами.
На думку колегії суддів, вказане клопотання адвоката Чернілевського В.Г. не підлягає задоволенню через відсутність визначених цивільно-процесуальним законодавством підстав для відкладення судового розгляду. 
У судове засідання сторони не з`явилися. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить за залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Районний суд виснував, що спір зумовлений неможливістю ФГ «САМ» здійснити державну реєстрацію права постійного користування масивом земель для ведення фермерського господарства через наявність у ДЗК відомостей про сформовану в межах цього масиву земельну ділянку, яка на праві власності належить ОСОБА_1 . Вважав, що задоволення заявлених вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки у контексті встановлених обставин справи ефективно не відновить права позивача, відтак належним (правомірним) способом захисту права фермерського господарства, як постійного користувача земельної ділянки, що позбавлений можливості оформити своє право постійного користування на неї, тобто володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов про витребування земельної ділянки. 
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду, враховуючи наступне.
У справі встановлено, що 26 квітня 1996 року зареєстровано Селянське (фермерське) господарство «САМ», код ЄДРПОУ 22825267, номер запису: 10601200000000430, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію юридичної особи серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 12).
Відповідно до розпорядження Менської РДА Чернігівської області від 21 квітня 1997 року № 149 ОСОБА_2 , як засновнику ФГ «САМ», надано на праві постійного користування для розширення селянського/фермерського господарства земельну ділянку площею 38,2 га в межах згідно з планом, розташовану на території Локнистенської сільської ради Менського району, про що 15 травня 1997 року видано Державний акт на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 111. Державний акт включає план зовнішніх меж землекористування (т. 1 а.с. 13, 13 зворот).
У 1997 році Чернігівським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук на замовлення Чернігівського обласного відділення Українського державного фонду підтримки селянських/фермерських господарств виготовлено технічний звіт по перенесенню в натурі меж земельної ділянки громадянина ОСОБА_2 для розширення селянського (фермерського) господарства із земель запасу Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області (т. 1 а.с. 15-24).
У пояснювальній записці до технічного звіту зазначено, що згідно розпорядження Менської РДА від 21 квітня 1997 року № 149 громадянину ОСОБА_2 надано право на постійне користування для розширення існуючого селянського (фермерського) господарства 38,2 га земель, з них 37,4 га сіножатей і 0,8 га боліт з земель запасу Локнистенської сільської ради. Ділянка знаходиться біля малої річки Млинок. Прибережна смуга шириною 25 м (болото з чагарником) в відведену ділянку не включена. Згідно з водним законодавством України ці землі можна надавати тільки в довгострокове користування (строком до 20 років). Роботи по встановленню в натурі меж наданої земельної ділянки виконані інженером 1 категорії ОСОБА_3 в присутності голови селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2 , голови сільської ради ОСОБА_4 та начальника відділу земельних ресурсів Менського р-ну ОСОБА_5 . Робота проводилась теодолітом Т-15 та Т-20 метровою мірною стрічкою. Межі відведеної земельної ділянки закріплені в натурі межовими знаками встановленого зразку в кількості 12 шт. Периметр ділянки складає 3,6 км. Межові знаки передані на збереження голові селянського (фермерського) господарства ОСОБА_2 . Площа земельної ділянки вирахувана комбінованим способом (по координатах і планіметром) і складає 38,2 га. На відведену земельну ділянку складено план відведення та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. При відведенні земель заперечень з боку представників зацікавлених сторін не заявлено (т. 1 а.с. 16).
22 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою по відведенню у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області (т. 1 а.с. 149).
Наказом ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 22 серпня 2016 року № 25-12999/14-16-сг «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га, за цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а.с. 150).
На підставі наданого дозволу ТОВ «ТЕХГЕОІНФОРМ» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства площею 2,000 га, який надалі подано для проведення державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі (т. 1 а.с. 164-181).
30 листопада 2016 року в ДЗК зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355 площею 2,0 га, з цільовим призначенням – 01.03 для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованим 19 серпня 2025 року за № НВ-9974871612025 (т. 1 а.с. 118-123).
На підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області № 25-20717/14-16-сг від 19 грудня 2016 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області. Надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,0000 га (кадастровий номер 7423086300:11:000:0355) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області (т. 1 а.с. 181).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 29 грудня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1141626674230. Підстава вчинення реєстраційних дій – наказ ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 19 грудня 2016 року № 25-20717/14-16-сг (т. 1 а.с. 124-125).
31 грудня 2016 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та СГК «Миколаївський» (орендар) укладено договір оренди землі, за яким земельну ділянку з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355 передано в оренду строком на 7 років (т. 1 а.с. 194-195). 
У 2020 році інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_6 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) громадянину ОСОБА_2 для ведення фермерського господарства площею 38,2 га, розташованої за адресою: Чернігівська область, Менський район, Локнистенська сільська рада (т. 1 а.с. 35-68).
30 липня 2021 року Березнянською селищною радою (десята сесія восьмого скликання) прийнято рішення № 386/10 VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Борзнянської селищної ради чернігівської району чернігівської області». На підставі цього рішення ОСОБА_2 (який є головою ФГ «САМ») припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 38,2 га, розташованою за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради (раніше Локнистенської сільської ради Менського району), яку було надано йому для розширення фермерського господарства згідно з Державним актом на право постійного користування землею серія ЧН № 0011, виданим 15 травня 1997 року, у зв`язку з систематичною несплатою земельного податку.
Наведені обставини викладено у рішенні Господарського суду Чернігівської області від 25 липня 2022 року у справі № 927/135/22, залишеного в силі постановою Верховного Суду від 30 травня 2023 року, за яким позов ФГ «САМ» до Березнянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області задоволено, визнано недійсним та скасовано рішення Березнянської селищної ради (десята сесія восьмого скликання від 30 липня 2021 року № 386/10-VIII «Про припинення права постійного користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства за межами с. Локнисте на території Березнянської селищної ради Чернігівської району Чернігівської області» (т. 1 а.с. 25-33).
Згідно з висновком Чернігівського відділення Київського НДІСЕ за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 23 червня 2020 року № 2614-2633/20-24 (т. 1 а.с. 69-77):
- земельна ділянка площею 2,0 га за межами населеного пункту на території Локнистенської сільської ради, з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355, накладається на земельну ділянку площею 38,2 га, за межами населеного пункту на території Локнистенської сільської ради, що перебуває у користуванні ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, виданого 15 травня 1997 року Менською РДА на підставі розпорядження № 149 від 21 квітня 1997 року;
- встановлено повне накладення земельної ділянки з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355 на земельну ділянку площею 38,2 га, що перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, виданого 15 травня 1997 року Менською РДА на підставі розпорядження № 149 від 21 квітня 1997 року;
- земельна ділянка з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355 сформована за рахунок земельної ділянки площею 38,2 га, що перебуває у постійному користуванні ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ЧН № 00111, виданого 15 травня 1997 року Менською РДА на підставі розпорядження № 149 від 21 квітня 1997 року.
У іншому висновку Чернігівського НДЕКЦ МВС України від 19 листопада 2024 року № СЕ-19/125-24/6462-ЗТ (т. 1 а.с. 78-93) зазначено, що надати відповідь на запитання: «Чи є порушення меж (або накладення) земельної ділянки площею 31,6808 га, з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423, переданої в комунальну власність Локнистенській сільській раді Менського району Чернігівської області згідно наказу ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області № 25-8511/14-19-сг від 05 листопада 2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у комунальну власність», на земельну ділянку площею 38,2 га, яка згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЧН № 00111 від 15 травня 1997 року, виданого Менською РДА на підставі розпорядження № 149 від 21 квітня 1997 року, передана у постійне користування ОСОБА_2 , який є засновником ФГ «САМ», відповідно до документації із землеустрою на ці земельні ділянки? Якщо так, то яка площа та координати площини накладання?» - не представляється за можливе, у зв`язку з тим, що у складі документації із землеустрою на земельну ділянку площею 38,2 га відсутній каталог координат всіх поворотних точок меж земельної ділянки. 
Користуючись правом, визначеним ст. 69, 98 ГПК України, експертами надано відповідь про те, що наявне порушення меж та накладання земельної ділянки площею 31,6808 га з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423, переданої в комунальну власність Локнистенській сільській раді Менського району Чернігівської області згідно наказу Головного управління Держгеокадастру в Чернігівській області № 25-8511/14-19-сг від 05 листопада 2019 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у комунальну власність», на земельну ділянку площею 38,2 га, яка згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЧН № 00111 від 15 травня 1997 року, виданого Менською РДА на підставі розпорядження № 149 від 21 квітня 1997 року, передана у постійне користування ОСОБА_2 , який є засновником ФГ «САМ». Площа накладання становить 7,5611 га, координати площини накладання наведені у додатку 1 до висновку експерта.
Висновком Чернігівського відділення КНДІСЕ за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 16 грудня 2025 року № 981/25-24 (т. 2 а.с. 30-42) встановлено, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355, власником якої є ОСОБА_1 , накладаються на земельну ділянку площею 38,2 га, яка згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ЧН № 00111 від 15 травня 1997 року, виданим Менською РДА на підставі розпорядження № 149 від 21 квітня 1997 року, передана в постійне користування ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства, межі якої були встановлені в ході проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи, за результатами якої складено висновок від 19 листопада 2024 року № СЕ-19/125-24/6462-ЗТ у справі № 927/959/22, про що наведено в додатку 1 до висновку.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (п. 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (п. 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (п. 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (п. 55)).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
У справі, яка переглядається, ФГ «САМ» звернулося з позовом про скасування державної реєстрації земельної ділянки ОСОБА_1 із закриттям запису у Поземельній книзі з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, пославшись на те, що ФГ «САМ» позбавлено можливості здійснити державну реєстрацію права постійного користування масивом земель через наявність у ДЗК відомостей про сформовану в межах цього масиву земельну ділянку, яка на праві власності належить ОСОБА_1 .
У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (п. 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (п. 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (п. 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (п. 38,39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (п. 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (п. 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (п. 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (п. 148-151, 153, 154, 167, 168).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 також зазначила, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (п. 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (п. 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (п. 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (п. 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (п 148).
У цій справі позивач стверджує про повне накладення земельної ділянки, належної ОСОБА_1 , на масив земель, який знаходиться у його постійному користуванні, що посвідчено відповідним Державним актом.
У пункті 145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 зазначено, що «… у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається».
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні – тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (ст. 15 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності особи». Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Ураховуючи наведене, в контексті обставин справи, що є предметом апеляційного перегляду та заявлених позовних вимог, належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування земельної ділянки/її частини, що належить на праві постійного користування ФГ «САМ», та накладається на земельну ділянку, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , про що правильно вказав суд першої інстанції, вирішуючи спір. Аналогічні висновки щодо належного способу захисту порушеного права викладено Верховним Судом у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 525/1057/19 за підсумком касаційного перегляду справи з подібними правовідносинами.
Такий позов у цій справі не заявлено. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправильно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, указавши, що ФГ «САМ» належить звернутися з віндикаційним позовом про витребування земельної ділянки/її частини.
Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про належність обраного способу захисту та порушення районним судом принципу правової визначеності з таких підстав.
У справі № 927/959/22, висновки якої, за твердженням позивача, мають застосовуватись при вирішенні цього спору, ФГ «САМ» зверталось з позовом до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області, Березнянської селищної ради Чернігівського району про визнання незаконним і скасування наказу, припинення права власності. Позивач вважав незаконним позбавлення його права користування земельною ділянкою площею 38,2 га на території Локнистенської сільської ради Менського району Чернігівської області шляхом формування за її рахунок земельної ділянки з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423 площею 31,6808 га та передачі її у комунальну власність Локнистенській сільській раді Менського району, правонаступником якої є Березнянська селищна рада Чернігівського району. Суди дійшли висновку, що визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423 площею 31,6808 га у комунальну власність не забезпечить поновлення порушених прав позивача, а отже є неефективним способом захисту.
У справі № 927/243/25 за позовом ФГ «САМ» до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області, Березнянської селищної ради Чернігівського району про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень щодо цієї земельної ділянки районний суд виходив з того, що земельна ділянка площею 31,6808 га з кадастровим номером 7423086300:11:000:0423, зареєстрована 27 листопада 2019 року за Березнянською селищною радою, сформована з-поміж іншого за рахунок земельної ділянки, наданої ФГ «САМ» в постійне користування, відтак скасування державної реєстрації цієї земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх речових прав Березнянської селищної ради, зареєстрованих щодо цієї земельної ділянки, є ефективним способом захисту прав позивача, що забезпечить відновлення становища, яке існувало до його порушення.
Натомість у справі, яка переглядається, ФГ «САМ» звернулося з позовом до ГУ Держгеокадастру в Чернігівській області, ОСОБА_1 , СГК «Миколаївський» про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7423086300:11:000:0355 площею 2,0000 га, яка належить відповідачу ОСОБА_1 на праві власності. Тобто і суб`єктний склад, і предмет позову у справах за № 927/959/22 та № 927/243/25 відмінні від цієї справи.
Позивач хибно ототожнює поняття правового висновку, зробленого судом за підсумком вирішення спору, із встановленими у справі обставинами. Фермерське господарство безпідставно вважає встановленою і такою, що не підлягає доведенню, обставину незаконного формування належної відповідачу земельної ділянки, оскільки саме питання законності отримання землі ОСОБА_1 за викладених у позові обставин користування ФГ «САМ» масивом земель є предметом цього спору. Фактично скаржник наполягає на необхідності застосування зроблених судами при ухваленні рішень за підсумком розгляду інших справ висновків, з-поміж іншого і щодо способу захисту, у цій справі. Відтак суд першої інстанції правильно виснував щодо відсутності преюдиційного значення рішень, ухвалених судами господарської юрисдикції, на які посилається скаржник, для цього спору.
Колегія суддів відхиляє посилання ФГ «САМ» на застосування районним судом норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 916/1750/22 та від 21 січня 2025 року у справі № 904/6886/23 про те, що скасування реєстрації об`єкта в ДЗК є самостійним та дієвим способом захисту, особливо у випадку «паперового накладення» меж. 
У справі № 904/6886/23 Верховний Суд, вирішуючи спір про повернення державі земельної ділянки лісогосподарського призначення, виснував, що її вибуття з державної власності супроводжувалося незаконною зміною цільового призначення, що зумовлює необхідність заявлення позовної вимоги, спрямованої на скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в ДЗК, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельних ділянок. Таких обставин у цій справі не встановлено.
У справі № 916/1750/22 вирішувався спір щодо правомірності розпорядження ГУ Держгеокадастру у Херсонській області земельною ділянкою, яка частково накладається на землі лісогосподарського призначення, розпорядником яких є Херсонська обласна військова адміністрація, та які перебувають у постійному користуванні ДП «Великокопанівське лісомисливське господарство». Суд виснував, що таке розпорядження землею відбулось без наявності відповідних повноважень та з порушенням вимог земельного законодавства, а відтак має місце незаконне формування, вилучення, реєстрація речових прав на спірну земельну ділянку, передача в оренду іноземному підприємству «Драйфхолм Фармінг» спірної земельної ділянки. ВС установив, що державну реєстрацію речових прав Новоолександрівської сільської ради та іноземного підприємства «Драйфхолм Фармінг» на спірну земельну ділянку вже скасовано судами у межах цієї справи, що має наслідком припинення відповідних речових прав на неї, відтак одночасне скасування і державної реєстрації спірної земельної ділянки поновить права законного розпорядника спірної землі. Такі або схожі обставини у цій справі також відсутні.
Отже, правовідносини у справах № 916/1750/22, № 904/6886/23 є нерелевантними до правовідносин, які виникли між сторонами у цьому спорі.
Апеляційний суд вважає також необґрунтованими доводи апеляційної скарги про неврахування районним судом висновку Великої Палати Верховного суду від 16 липня 2025 року у справі № 910/2389/23 щодо обов`язку суду надати належну інтерпретацію вимогам та застосувати відповідні норми права самостійно, а не залишати порушене право без захисту.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого у п. 5 ч. 3 ст. 2 та ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Спосіб захисту визначає позивач при поданні позову (п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).
Водночас у цій справі відсутні підстави для висновку про неможливість захисту прав позивача у визначений законом спосіб. Є безпідставними доводи ФГ «САМ» про те, що у разі наявності сумнівів щодо термінологічної точності позовних вимог районний суд мав не відмовляти у позові з формальних підстав, а захистити порушене право в інший спосіб, оскільки «прагнення позивача» захистити право постійного користування є очевидним. Заявлений скаржником спосіб захисту є чітким та зрозумілим і не потребує термінологічного або лексичного уточнення. Фермерське господарство не лише звернулось до суду з конкретними позовними вимогами, а і неодноразово, з-поміж іншого у суді апеляційної інстанції, обґрунтовувало необхідність застосування саме такого способу захисту порушеного права. Вирішення судом першої інстанції позовних вимог, які не були предметом судового розгляду, нівелює суть принципу рівності усіх учасників процесу перед законом та судом, оскільки позбавить сторону відповідача можливості ефективно здійснити правовий захист від пред`явленого позову. 
Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (п. 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (п. 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (п. 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (п. 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (п. 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (п. 155).
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову і не потребує аналізу правовідносин між сторонами.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну Фермерського господарства «САМ» залишити без задоволення, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2026 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2026 року.

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді Н.В. Висоцька 

О.Є. Мамонова