ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 липня 2026 року м. Житомир справа № 240/29151/25
категорія 106020200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Капинос О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

ОСОБА_1 вернувся до суду з позовом, в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту про звільнення з військової служби від 18.11.2025 відповідно до пп. "б" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та неприйняття рішення за результатами розгляду у встановлений законом строк;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт про звільнення з військової служби від 18.11.2025 відповідно до пп. "б" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти рішення за результатами розгляду рапорту.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Відповідно до свідоцтва про хворобу від 11 березня 2025 року № 2025-0311-1100 його визнано непридатним до військової служби на підставі ст. 64-а графи ІІ Розладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402.
18 листопада 2025 року засобами " ІНФОРМАЦІЯ_1 " через 1-й відділ ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачем подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XIІ. Однак, 12 грудня 2025 року за результатами розгляду даного рапорту відповідь військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2025 року про те, що він самовільно залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді рапорту щодо звільнення з військової служби та неприйняття жодного рішення за результатами його розгляду.
Ухвалою суду від 29 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в електронній формі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні).
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначив що порядок та умови призупинення та продовження військової служби визначаються положеннями про проходження військової служби. Станом на дату подання рапорту про звільнення та його розгляду (19.11.2025 по СЕДО) військову службу позивачу було призупинено, солдат виключений зі списків військової частини, оскільки 21.12.2024 самовільно залишив військову частину (згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 117 від 24.04.2025). За даним фактом відкрито кримінальне провадження №62025170030006107 (відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.04.2025).
Таким чином, згадані обставини, зокрема факт самовільного залишення військової частини унеможливлюють звільнення з військової служби даного військовослужбовця, а тому відповідач діяв у спосіб та згідно порядку, який передбачений діючим законодавством. Факт протиправної бездіяльності з боку відповідача відсутній, а дії військової частини є правомірними.
Дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до свідоцтва про хворобу від 11 березня 2025 року № 2025-0311-1100 позивача визнано непридатним до військової служби на підставі ст. 64-а графи ІІ Розладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби, який затверджений наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402.
Крім того, згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 12 листопада 2025 року № 241/25/4862/Р позивачу встановлено 3 групу інвалідності, пов`язану із захистом Батьківщини.
У зв`язку з цим, 18 листопада 2025 року засобами " ІНФОРМАЦІЯ_1 " через 1-й відділ ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачем подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме: за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переглядом через 6-12 місяців (вх. № 2211/2193 від 19 листопада 2025 року).
Як вказує позивач, 12 грудня 2025 року за результатами розгляду даного рапорту через ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачу вручено відповідь військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2025 року про те, що позивач самовільно залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 .
Позивач вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді його рапорту про звільнення з військової служби та неприйняття жодного рішення за результатами його розгляду, у зв`язку з чим звернутися до суду з даним позовом.
Таким чином, спірне питання полягає в тому, чи допущено військовою частиною НОМЕР_1 бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача від 18.11.2025 про звільнення з військової служби. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. 
Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (далі - Закон №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" введено воєнний на території України, який продовжений як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи.
Відповідно до Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року №735, у роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян має забезпечуватись кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень. До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать дії, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина будь-які обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Суд наголошує, що рапорт це вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим звернення військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.
Відповідно до Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут ЗСУ) вимоги до звернення військовослужбовця, порядок розгляду пропозицій, заяв та скарг, строки розгляду, права військовослужбовця під час розгляду заяви чи скарги, обов`язки командирів, органів військового управління щодо розгляду звернень військовослужбовців регулюються законодавством України про звернення громадян, нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту визначено у Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженому наказом Міністерства оборони України від 06 серпня 2024 року №531 (далі - Наказ №531).
Згідно пункту 1 розділу 2 Наказу №531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
Пунктом 1 розділу ІІІ Наказу №531 передбачено, що у паперовому рапорті військовослужбовець вказує найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок "Рапорт"; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку
Відповідно до підпунктів 3, 4, 5 Розділу ІІІ Наказу №531, непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).
Відповідно до пункту 7 Розділу ІІІ Наказу №531, забороняється:
1) встановлювати будь-які інші вимоги щодо форми та змісту паперового рапорту, що не передбачені цим Порядком, у тому числі стосовно: подання рапортів з окремих питань виключно написаними власноруч або друкованим способом; недотримання вимог щодо розміру полів, відступів, шрифтів, кольору чорнила чи друку, розміру та якості паперу тощо, які не передбачені цим Порядком; наявності граматичних, синтаксичних чи інших помилок, які не впливають на суть рапорту;
2) відмовляти у розгляді рапорту у разі відсутності доданих документів або інформації, які є або повинні бути в наявності у розпорядженні командира (начальника), створюються/формуються/видаються самим підрозділом та/або можуть бути витребувані підрозділом в іншого підрозділу та/або відповідного закладу охорони здоров`я тощо;
3) вимагати від військовослужбовця попереднього усного погодження паперового або електронного рапорту із безпосереднім або прямим командиром (начальником) перед його фактичним поданням відповідно до положень цього Порядку;
4) відмовляти у прийнятті (реєстрації) власноруч написаних рапортів військовослужбовців.
Відповідно до пункту 9 розділу 3 Наказу №531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Відповідно до пункту 8 Розділу ІІІ Наказу №531, початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.
Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Згідно п. 2 розділу V Наказу № 531 керівники органів військового управління, командири військових частин та підрозділів організовують та забезпечують дотримання встановленого порядку та строків розгляду рапортів військовослужбовців.
Таким чином, кожен поданий військовослужбовцем повинен бути розглянутий у встановлені строки та повідомлений про результати розгляду. Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Як встановлено судом, 18 листопада 2025 року засобами "СЕДО" через 1-й відділ ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 подано рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме: за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переглядом через 6-12 місяців (вх. № 2211/2193 від 19 листопада 2025 року).
Як вказує позивач, 12 грудня 2025 року за результатами розгляду даного рапорту через ІНФОРМАЦІЯ_2 йому вручено відповідь військової частини НОМЕР_1 від 08 серпня 2025 року про те, що позивач самовільно залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 .
Зокрема, як вбачається з наявного в матеріалах справи листа військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2025, який направлений засобами " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо звільнення колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , останній 21.04.204 самовільно залишив місце розташування військової частини, а з 22.04.2025 по ньому призупинено службу. 
В обґрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог відповідач вказує, що факти самовільного залишення військової частини та призупинення військової служби позивачем унеможливлюють звільнення його з військової служби, а тому вважає, що діяв у спосіб та згідно порядку, який передбачений діючим законодавством. Факт протиправної бездіяльності з боку відповідача відсутній, а дії військової частини є правомірними.
Разом з тим, суд не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на таке. 
Відповідно ч. 2 ст. 24 Закону №2232-ХП (в редакції до внесення змін Законом №4392-IX від 30.04.2025) - військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. 
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у разі призупинення військової служби, військовослужбовець не втрачає свій статус, однак такий статус стає суттєво обмеженим у соціальних гарантіях. 
Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.04.2025 №117 призупинено військову службу ОСОБА_1 та останній з 22.04.2025 виключений зі списків частини. 
В той же час, як зазначалося спірним питанням, яке підлягало вирішенню судом є бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 18.11.2025 про звільнення з військової служби. 
Суд звертає увагу, що відповідачем не заперечується факт надходження рапорту від 18.11.2025. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази його розгляду.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач, отримавши рапорт позивача від 18.11.2025, протягом визначеного Порядком №531 строку не розглянув вказаний рапорт, не повідомив позивача про наслідки його розгляду у письмовому вигляді, чим допустив протиправну бездіяльність.
Суд зауважує, що суб`єкт владних повноважень не може утриматись від прийняття рішення, що входить до його виключної компетенції.
Також суд зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень -це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення або нездійсненні юридично значимих та обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, що на підставі закону та/або іншого нормативно-правового акта віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
За таких обставин, суд дійшов висновку про допущення протиправної бездіяльності відповідача, що полягає у не розгляді рапорту позивача від 18.11.2025.
При цьому, суд не бере до уваги лист військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2025, який направлений засобами " ІНФОРМАЦІЯ_1 " на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо звільнення колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , оскільки він датований датою, яка у часі є раніше, за поданий рапорт. Крім того, як вже зазначалося, кожен поданий та зареєстрований рапорт повинен бути розглянутий, про що повідомлено особу, що його подала.
Враховуючи встановлений в ході розгляду справи судом факт не розгляду рапорту позивача від 18.11.2025, суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 18.11.2025 та зобов"язання військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт від 18.11.2025 та надати обґрунтовану відповідь.
При цьому, суд в межах розгляду даної справи не надає оцінку порушеним у рапорті питанням по суті та наявність або відсутність підстав для задоволення вказаного рапорту, оскільки такий не розглянутий належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Тобто, в адміністративні процесі закріплено презумпцію винуватості суб`єкта владних повноважень.
Суд вважає, що відповідачем не виконано процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності своїх дій.
Решта доводів та аргументів учасників справи не мають значення для вирішення спору по суті, не спростовують встановлених судом обставин у спірних правовідносинах та викладених висновків суду.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.
Відповідно ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Частиною 1 ст.139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. 
Щодо витрат, пов`язаних з розглядом справи, то матеріали справи не містять доказів їх понесення позивачем та заяви про їх розподіл після ухвалення рішення у справі, тому підстави для розподілу відсутні. 
Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, задовольнити. 
Визнати протиправною бездіяльність військової частина НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 18.11.2025.
Зобов"язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 18.11.2025 та надати обґрунтовану відповідь.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос

09.07.26