Справа № 638/13823/25
Провадження № 2/638/2195/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова в складі: 

головуючого Невеніцина Є.В.,
за участю секретаря Лєбєдєвої А.О., 
представника позивача за первісним позовом 
та відповідача за зустрічним позовом Коваля А.П.,
представникв відповідача за первісним позовом 
та позивача за зустрічним позовом Князєва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в порядку загального провадження цивільну справу за первісним позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» про розірвання договору орендита зустрічним позовом заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» до  ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Представник Парашина С.О. звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання договору оренди землі, укладеного 30.10.2006 між ОСОБА_1 та ТОВ «Артемівські зорі», код ЄДРПОУ 32536414, який зареєстрований у Печенізькому районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26.02.2007 за №0407700100106 щодо оренди земельної ділянки площею 6,72 га, кадастровий номер 6324680500:04:003:0061, яка знаходиться на території Артемівської сільської ради Чугуївського району Харківській області та укладеної між ними додаткової угоди №1 від 27.07.2016, рішення про державну реєстрацію права оренди індексний номер 30848948 від 09.08.2016. 
В обґрунтування позовних вимог, зазначає, що 30.10.2006 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди землі та 27.07.2016 додаткову угоду до нього. Умовами договору передбачено, що обчислення розміру орендної плати здійснюється автоматично і індексується відповідно до офіційно встановленого індексу інфляції. Орендна плата вноситься протягом року, але не пізніше 20 числа останнього у звітному році місяця. Додатковою угодою визначено, що розмір орендної плати становить 10307,85 грн. Аналіз динаміки орендних платежів за період з 2016 року по 2024 рік включно по рокам свідчить, що відповідач систематично порушував суттєві умови договору щодо повноти та своєчасності виплати орендної плати (не здійснював індексацію, несвоєчасно здійснював виплати) та збагачувався за рахунок орендодавця та бюджету. За такої недобросовісної договірної поведінки орендаря позивач не бажає з ним мати договірні відносини в подальшому. Зазначені обставини є підставою для розірвання спірного договору у зв`язку з порушенням відповідачем його істотних умов, відповідно до норм ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі», ст.141 ЗК України, ст.651 ЦК України та умов пунктів 8,9,28 договору.
Ухвалою суду від 21 липня 2025 року по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
20.10.2025 надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимоги. В обґрунтування відзиву зазначено, що ТОВ «Артемівські зорі», будучи добросовісним та сумлінним орендарем, на протязі дії договору оренду землі завжди виконувало в повному обсязі обов`язок перед позивачем зі сплати орендної плати, кожен рік робило авансові платежі. Позивач, проводячи розрахунок орендної плати, невірно застосовує індекси інфляції по роках та невірно встановлює базову суму орендної плати починаючи з 2016 року, не враховує суми переплат. За період з 2015 по 2024 рік відповідачем фактично було виплачено позивачу орендну плату (за виключенням податків) у сумі 142349,97 грн, а повинні були виплатити відповідно до договору та додаткової угоди з урахуванням річних індексів інфляції суму 110766,12 грн. Сума переплати станом на 01.01.2025 складає 31583,85 грн. Позивач при складанні позовної заяви застосував річні індекси інфляції, яких не могло бути на момент розрахунку, тому що вони оприлюднюються у січні наступного року. На момент розрахунку оренди землі з вересня 2016 року по грудень 2016 року був відсутній річний індекс інфляції за 2016 рік, тому за 2016 рік необхідно було застосовувати річний індекс інфляції за 2015 рік. Невірне застосування позивачем індексу інфляції та встановлення базової суми орендної плати призвело до завищення суми орендної плати на 12662,15 грн. Фактично відповідач виплатив позивачу суму більше, ніж зазначено у розрахунку позивача та передбачено договором. Відповідач заперечує, що були випадки не тільки не сплати орендної плати, але були відсутні випадки недоплати.
Ухвалою суду від 24 жовтня 2015 року зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» про розірвання договору оренди.
Представник позивача за зустрічною позовною заявою звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Артемівські зорі» 64351,40 грн безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що підприємством в повному обсязі були виконані зобов`язання по договору оренди від 30.10.2006 та додаткової угоди від 27.07.2016. На час виплати орендної плати, а саме на 10.10.2025 сума авансового платежу (безпідставно набутих коштів) складає 64351,40 грн та підлягає поверненню. Згідно Податкового кодексу України ТОВ «Артемівські зорі» є податковим агентом орендодавця та зобов`язаний провести нарахування орендної плати та сплатити із цієї суми податки. У зв`язку з тим, що ТОВ «Артемівські зорі» є сільськогосподарським виробником та знаходиться у фіксованому сільськогосподарському податку, то орендодавець звільняється від сплати податку на землю. ТОВ «Артемівські зорі» утримало податки за ОСОБА_1 та виплатило ОСОБА_1 орендну плату. Відповідач повинен був провести нарахування орендної плати за 2015-2024 роки на загальну суму 97276,62 грн, повинен був утримати податки на суму 19281,05 грн та був зобов`язаний сплатити орендодавцю суму 77998,57 грн, а фактично було нараховано орендної плати у сумі 176026,54 грн, утримано податків в сумі 33676,57 грн та сплачено суму орендної плати у розмірі 142349,97 грн. Фактично сплачено суму більше ніж зазначено у розрахунку та передбачено договором. Авансовий платіж (необґрунтована виплата) по орендній платі станом на 01.01.2025 складає 64351,40 грн.
27.10.2025 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки зустрічний позов не містить обґрунтованих розрахунків переплати по рокам з посиланням на відповідні платіжні відомості, які самі по собі та за обставин невнесення їх до бухгалтерського обліку та податкового обліку не є доказами здійснених виплат. Методика розрахунку належної до виплати орендної плати є помилковою з причин неправильного застосування індексу інфляції та неправильно визначеної базової ставки за 2016 рік. Орендар систематично не доплачував орендну плату, що пов`язано з її неіндексацією та є підставою для розірвання спірного договору оренди. Навіть якщо використовувати розрахунки позивача за зустрічним позовом зрозуміло, що впродовж 2016-2023 р.р. відповідач систематично порушував суттєві умови договору. Відомості про виплати, надані позивачем за зустрічним позовом, не є належними та допустимими доказами, частина з них має явні ознаки фальшування. Жодних домовленостей про здійснення авансових виплат на майбутнє не було. Проведення експертизи є неприйнятним інструментом захисту порушеного права (вкрай ускладненим, невизначено тривалим та непомірно витратним) та не призведе до ефективного відновлення порушеного права. Просив застосувати до вимог представника позивача за зустрічним позовом позовну давність.
27.10.2025 надійшла відповідь на відзив на первісну позовну заяву із зазначенням того, що теза відповідача, що для розрахунку належної до виплати орендної плати на кінець поточного року повинен застосовуватись коефіцієнт індексу інфляції за попередній рік є хибною. З моменту зміни базової суми орендної плати в липні 2016 року, коефіцієнт індексу інфляції щомісячно змінюється наростаючим підсумком шляхом добутку всіх попередніх місячних коефіцієнтів. Оспорювання відповідачем застосування коефіцієнту індексу інфляції в даному розрахунку належної до виплати орендної плати не має принципового значення для правильного вирішення спору тому, що відповідач впродовж 2016-2023 року взагалі не індексував орендну плату, несвоєчасно здійснював її виплати, а за 2018, 2022 та 2023 роки взагалі не здійснив виплати, а почав її індексувати лише за 2024 рік, через подання позовів до суду. Навіть використовуючи розрахунки відповідача видно, що впродовж 2016-2023 р. відповідач систематично порушував суттєві умови договору. Відомості про виплати, надані позивачем за зустрічним позовом, не є належними та допустимими доказами, частина з них має явні ознаки фальшування. Жодних домовленостей про здійснення авансових виплат на майбутнє не було. Проведення експертизи є неприйнятним інструментом захисту порушеного права (вкрай ускладненим, невизначено тривалим та непомірно витратним) та не призведе до ефективного відновлення порушеного права. 
У судовому засіданні представник позивача та позивач за первісним позовом підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, просили відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Представники відповідача за первісним позовом просили відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Представник позивача за первісним позовом додатково зазначив, що з 24.02.2022 по 09.09.2022 с.Артемівка знаходилося під окупацією, але бойові дії там не велися, мінування не було, за розмінування території фермер не звертався. З 09.09.2022 відповідач мав можливість користуватися землею, об`єктивні перешкоди для діяльності були відсутні. Представник відповідача за первісним позовом додатково пояснив, що селище знаходилося в окупації, російські збройні сили займали приміщення підприємства, частково знищили документи. Після деокупації селища, була необхідність у огляді земель, врожай у 2022 році за 2021 рік не був зібраний, працівників не було, культури у 2022 році не вирощувалися, почали частково займатися сільськогосподарською діяльністю у 2023 році.
Позивач ОСОБА_1 при дослідженні матеріалів справи зазначив, що у платіжних відомостях за 2017, 2020, 2022 роки своїть не його підпис, грошові кошти за ними він не отримував; відомість за 2021 рік підроблена, але грошові кошти за нею він отримав; у відомостях № 17ор/2020, 4ор/2019, 21ор/2018, 65п/2017 підпис не позивача, але гроші ним отримано. Представник позивача також вказав на підробку платіжної відомості за період 2023 р., підроблення підпису ОСОБА_1 у відомості № 01ор/2023 та неотримання за нею коштів, а отримання 10 тис. грн у 2024 році за 2023 рік.
У судовому засіданні від 15.04.2026 у якості свідка допитана ОСОБА_2 .
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. 
30 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Артемівські зорі» підписано договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Артемівської сільської ради. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 68124,74 грн. Договір укладено на строк 5 років. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 1,2% грошової оцінки земельної ділянки в сумі 817,50 грн. Обчислення розміру орендної плати здійснюється автоматично (без окремої угоди сторін) і індексується відповідно до офіційно встановленого індексу інфляції за місяць. Орендна плата вноситься протягом року, але не пізніше 20 числа останнього у звітному році місяця. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.
27 липня 2016 року між сторонами підписано додаткову угоду №1 до договору оренди землі від 30.10.2006, якою визначено строк дії договору до 27 липня 2031 року та пункт 7 викладено в наступній редакції: «Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 5,5% грошової оцінки земельної ділянки в сумі 10307,85 грн. За домовленістю сторін орендна плата може сплачуватися у натуральній формі або відробітковій формі по діючим цінам на продукцію, роботи та послуги. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними документами».
За повідомленням Головного управління ДПС у Харківській області ОСОБА_1 отримувались доходи від ТОВ «Артемівські зорі» у вигляді доходу від надання земельної ділянки в оренду: за третій квартал 2015 року – 1796,41 грн, четвертий квартал 2015 року – 8511,45 грн, другий квартал 2016 року – 2029,24 грн, четвертий квартал 2016 року – 10310,56 грн, перший квартал 2017 року – 3350,00 грн, 1 квартал 2017 року – 1718,06 грн, четвертий квартал 2017 року – 12396,99 грн, 1-4 квартали 2018 року – 0 грн, 1 квартал 2019 року – 12368,94 грн, 4 квартал 2019 року – 11448,45 грн, 4 квартал 2020 року – 11447,21 грн, жовтень 2021 року – 11448,57 грн, 1-4 квартали 2022, 2023 – 0 грн, січень 2024 – 12422,36 грн, вересень 2024 – 12422,36 грн, грудень 2024 – 34782,61 грн, січень-травень 2025 – 0 грн. 
01.07.2026 представником відповідача долучено дані Головного управління ДПС у Харківській області за якими ОСОБА_1 отримувались доходи від ТОВ «Артемівські зорі» у вигляді доходу від надання земельної ділянки в оренду: за третій квартал 2015 року – 1796,41 грн, четвертий квартал 2015 року – 8511,45 грн, другий квартал 2016 року – 2029,24 грн, четвертий квартал 2016 року – 10310,56 грн, четвертий квартал 2017 року – 19875,77 грн, перший квартал 2019 року – 12368,94 грн, 4 квартал 2019 року – 11448,45 грн, 4 квартал 2020 року – 23971,43 грн, жовтень 2021 року – 11448,57 грн, січень 2022 року – 14638,39 грн, січень 2024 – 12422,36 грн, вересень 2024 – 12422,36 грн, грудень 2024 – 36363,64 грн. 
Тобто, дані отримані представником позивача від Головного управління ДПС у Харківській області станом на 02.07.2025 та дані отримані представником відповідача від Головного управління ДПС у Харківській області станом на 19.02.2026 різняться за сумами за грудень 2024 року, 4 квартал 2020 року, за 2017 рік.
У судовому засідання представник відповідача пояснив, що у зв`язку із приведення бухгалтерської документації у належний стан, підприємством подано до податкової інспекції уточнюючи дані. 
Представник позивача у судовому засіданні заперечував отримання грошових коштів у заявленому розмірі.
За розрахунком позивача за первісним позовом орендна плата з урахуванням індексу інфляції станом на кінець 2016 року становить – 11046,92 грн, станом на кінець 2017 року – 12560,34 грн, станом на кінець 2018 року – 13791,25 грн, станом на кінець 2019 року – 14356,69 грн, станом на кінець 2020 року – 15074,52 грн, станом на кінець 2021 року – 16581,97 грн, станом на кінець 2022 року – 20992,77 грн, станом на кінець 2023 року – 22063,40 грн, станом на кінець 2024 року – 24711,00 грн.
За розрахунком відповідача за первісним позовом розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції становить в 2016 році – 4855,86 грн, у 2017 році – 11586,02 грн, у 2018 році 11720,03 грн, у 2019 році – 11318,02 грн, у 2020 році 10730,47 грн, у 2021 році – 10823,24 грн, у 2022 році - 11338,64 грн у 2023 році – 13049,74 грн, у 2024 році – 10833,55 грн.
Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1ст. 627 ЦК України).
За ч. 4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Згідно з ч. 1 ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Приписами ст. 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 93 ЗК України, де право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Приписами ст.6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
У положеннях ст.13 Закону України «Про оренду землі» прописано, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Правилами ч. 2 ст.124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Отже, законодавством унормовано, що користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата.
За положенням статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.1,2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або.
За положенням ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Статтею 25 Закону України «Про оренду землі» визначено, зокрема, обов`язок орендаря своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт.
У положеннях ст.13 Закону України «Про оренду землі» прописано, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Правилами ч. 2 ст.124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Отже, законодавством унормовано, що користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
За ч. 2 ст.409 ЦК України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.
Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст.21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
За положенням статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Таким чином, доводи представника відповідача за первісним позовом про те, що на момент розрахунку оренди з вересня 2016 року по грудень 2026 року був відсутній річний індекс інфляції безпідставні, оскільки умовами договору оренди визначено помісячне індексування та законодавством передбачено опублікування індексу споживчих цін не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, тобто станом на 20 грудня (строк внесення орендної плати) невідомий індекс інфляції лише за грудень, а за всі попередні місяці індекс інфляції відомий.
Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові по справі № 905/21/19 від 26.06.2020 виснував, що «При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003. Порядок індексації грошових коштів визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Постанови КМУ №1078).
Отже, при обчисленні інфляційних збитків за наступний період, до початкової заборгованості включається вартість грошей (боргу), яка визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній період.
З огляду на таке, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду погоджується з методикою розрахунку інфляційних збитків відповідно до статті 625 ЦК України, яка передбачає такий математичний підхід, що дозволяє включення інфляційних збитків попереднього періоду до загальної суми боргу, яка обраховується із застосуванням індексів інфляції, визначених Держстатом України на наступні періоди, без переривання ланцюга розрахунку у випадку зниження інфляції менше 100% (дефляції).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступає від висновків касаційного суду у постановах від 21.05.2019 у справі №916/2889/13 та від 14.01.2020 у справі №924/532/19 про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної у цих нормативних актах».
Верховний Суд у постанові по справі №903/622/24 від 25.02.2025 зазначив, що судами попередніх інстанцій у справі, що розглядається, відповідно до пунктів 10, 11 договору оренди землі від 10.08.2005 обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Наведена правова позиція у справі №905/21/19 щодо порядку розрахунку інфляційних втрат має загальний характер та може застосовуватися, зокрема, до правовідносин щодо внесення орендної плати з урахуванням індексу інфляції. Проте суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір у цій справі, наведеного не врахували та дійшли помилкового висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин кумулятивного порядку нарахування індексу інфляції.
Вищевказані висновки також відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №925/457/23, згідно якої: «За загальним правилом, індексація орендної плати здійснюється шляхом корегування суми орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції у місяцях, що минули з дати визначення орендної плати за базовий місяць.
Отже базовим місяцем уважатиметься місяць, у якому востаннє змінювалася (чи підлягала перегляду) орендна плата, тобто місяць, з якого почала діяти нова нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки. Базовим місяцем у цій справі необхідно вважати січень 2020 року, а індексації підлягали всі подальші щомісячні орендні платежі за період з лютого 2020 року до лютого 2023 року (в межах пред`явлених позовних вимог) виходячи з розміру орендної плати, який потрібно розраховувати з урахуванням нормативної грошової оцінки землі в сумі 2 340 275,46 грн.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відповідно до пункту 52-4 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України в редакції Закону № 540-IX не нараховується та не сплачується за період з 1 березня до 31 березня 2020 року плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, та використовуються ними в господарській діяльності.
З огляду на викладене розмір місячної орендної плати за спірний період без урахування індексів інфляції становить 5 850,69 грн (2 340 275,46 * 3 / 100 / 12). Відповідно орендна плата, яку Товариство мало сплатити за спірний період з лютого 2020 року до лютого 2023 року, без урахування індексів інфляції та орендної плати за березень 2020 року становить 210 624,84 грн (5 850,69 грн * 36 місяців).
Натомість суди в цій справі з посиланням на надані податковими органами декларації встановили, що у вказаний період Товариство сплатило на користь Ради 216 475,53 грн орендної плати за користування спірною земельною ділянкою.
За даними Державної служби статистики України (https://www.ukrstat.gov.ua/operativ/operativ2010/ct/is_c/arh_isc/arh_iscm10_u.html) в період з лютого 2020 року до лютого 2023 року індекси інфляції за кожен місяць становили: лютий 2020 року - 99,7 %, березень 2020 року - 100,8 %, квітень 2020 року - 100,8 %, травень 2020 року - 100,3%, червень 2020 року - 100,2%, липень 2020 року - 99,4 %, серпень 2020 року - 99,8%, вересень 2020 року - 100,5 %, жовтень 2020 року - 101 %, листопад 2020 року - 101,3%, грудень 2020 року - 100,9 %; січень 2021 року -101,3%, лютий 2021 року - 101 %, березень 2021 року - 101,7%, квітень 2021 року - 100,7%, травень 2021 року - 101,3 %, червень 2021 року - 100,2 %, липень 2021 року - 100,1 %, серпень 2021 року - 99,8 %, вересень 2021 року - 101,2 %, жовтень 2021 року - 100,9 %, листопад 2021 року - 100,8 %, грудень 2021 року - 100,6 %, січень 2022 року - 101,3 %, лютий 2022 року - 101,6 %, березень 2022 року -104,5 %, квітень 2022 року - 103,1%, травень 2022 року - 102,7 %, червень 2022 року - 103,1%, липень 2022 року - 100,7 %, серпень 2022 року - 101,1 %, вересень 2022 року - 101,9 %, жовтень 2022 року - 102,5 %, листопад 2022 року - 100,7 %, грудень 2022 року - 100,7 %, січень 2023 року - 100,8 %, лютий 2023 року - 100,7 %.
З огляду на визначений базовий місяць і наведені індекси інфляції Товариство повинно було сплатити такі щомісячні орендні платежі (орендна плата з урахуванням індексації): у лютому 2020 року - 5 844,80 грн, за березень 2020 року - 0 грн, за квітень 2020 року - 5 938,70 грн, за травень 2020 року - 5 956,51 грн, за червень 2020 року - 5 968,42 грн, за липень 2020 року - 5 932,61 грн, за серпень 2020 року - 5 920,75 грн, за вересень 2020 року - 5 950,35 грн, за жовтень 2020 року - 6 009,86 грн, за листопад 2020 року - 6 087,98 грн, за грудень 2020 року - 6 142,78 грн, за січень 2021 року - 6 222,63 грн, за лютий 2021 року - 6 284,86 грн, за березень 2021 року - 6 391,70 грн, за квітень 2021 року - 6 436,44 грн, за травень 2021 року - 6 520,12 грн, за червень 2021 року - 6 533,16 грн, за липень 2021 року - 6 539,69 грн, за серпень 2021 року - 6 526,61 грн, за вересень 2021 року - 6 604,93 грн, за жовтень 2021 року - 6 664,37 грн, за листопад 2021 року - 6 717,69 грн, за грудень 2021 року - 6 758,00 грн, за січень 2022 року - 6 845,85 грн, за лютий 2022 року - 6 955,38 грн, за березень 2022 року - 7 268,37 грн, за квітень 2022 року - 7 493,69 грн, за травень 2022 року - 7 696,02 грн, за червень 2022 року - 7 934,60 грн, за липень 2022 року - 7 990,14 грн, за серпень 2022 року - 8 078,03 грн, за вересень 2022 року - 8 231,52 грн, за жовтень 2022 року - 8 437,31 грн, за листопад 2022 року - 8 496,37 грн, за грудень 2022 року - 8 555,84 грн, за січень 2023 року - 8 624,29 грн, за лютий 2023 року - 8 684,66 грн, що в сумі складає 249 245,03 грн.
Отже, з урахуванням проведених розрахунків Товариство повністю здійснило оплату місячних платежів з орендної плати, але без урахування індексу інфляції, тобто недоплатило 32 769,50 грн індексації (249 245,03 грн - 216 475,53 грн).
Відповідно ТОВ «Продагроінвест» має заборгованість за індексацією, передбаченою умовами договору оренди землі, у сумі 32 769,50 грн.».
Тобто, зі зробленого розрахунку Великої Палати Верховного Суду встановлено застосування саме кумулятивного порядку нарахування індексу інфляції, а тому суд погоджується з наведеною представником позивача методикою розрахунку розміру орендної плати, який мав сплачувати відповідач з липня 2016 року по 2025 рік.
З підстав викладених вище суд відхиляє доводи представника відповідача про невірне застосування позивачем індексу інфляції та встановлення базової суми орендної плати.
Разом з тим, судом встановлено математичні помилки в розрахунку позивача, а тому, з урахуванням умов договору та вищевказаних норм закону судом самостійно обраховано розмір орендної плати, який мав сплачувати відповідач з липня 2016 року по 2025 рік, при цьому суд зауважує, що умовами договору визначено саме місячну індексацію інфляції, а тому судом застосовано не формулу індексації за рік, як застосовує позивач, а саме помісячно обраховано розмір інфляції.
Крім того, суд звертає увагу, що додаткова угода зі зміною розміру орендної плати укладена 27.07.2016, а тому до 27.07.2016 індекс інфляції застосовано виходячи з умови договору, за яким орендна плата становить 817,50 грн і це становить за підрахунком суду до 26.07.2016 становить 2 886,67 грн.
З 27 липня 2016 року судом обраховано, не за формулою 10307,85 х 1,017 (індекс інфляції за півроку) = 11046,92 грн, а застосовано наступну формулу, в якій розмір відсотків це розмір інфляції за відповідній місяць з серпня у 2016 році:
10307,85 грн х 99,7% = 10 276,93 грн, 10 276,93 грн х 101,8% = 10 461,92 грн, 10 461,92 грн х 102,8% = 10 754,85 грн, 10 754,85 грн х 101,8% = 10 948,44 грн, 10 948,44 грн х 100,9 = 11 046,97 грн.
З 27 липня 2016 року орендна плата без індексації становила 10307,85 грн, а тому розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції з серпня 2016 року по грудень 2016 року становить 11 046,97 грн.
У 2017 році орендна плата на початку року становила 11 046,97 грн, а тому розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції за 2017 рік становить 12 556,95 грн.
У 2018 році орендна плата на початку року становила 12 556,95 грн, а тому розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції за 2018 рік становить 13 784,66 грн.
У 2019 році орендна плата на початку року становила 13 784,66 грн, а тому розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції за 2019 рік становить 14 343,45 грн.
У 2020 році орендна плата на початку року становила 14 343,45 грн, а тому розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції за 2020 рік становить 15 059,52 грн.
У 2021 році орендна плата на початку року становила 15 059,52 грн, а тому розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції за 2021 рік становить 16 567,78 грн.
У 2022 році орендна плата на початку року становила 16 567,78 грн, а тому розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції за 2022 рік становить 20 975,35 грн.
У 2023 році орендна плата на початку року становила 20 975,35 грн, а тому розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції за 2023 рік становить 22 041,70 грн.
У 2024 році орендна плата на початку року становила 22 041,70 грн, а тому розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції за 2024 рік становить 24 682,34 грн.
Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Копія зведеної відомостей з нарахування орендної плати ТОВ «Артемівські зорі» не є належним та достатнім доказом на підтвердження доводів позивача, оскільки є одностороннім арифметичним розрахунком та суперечить матеріалам справи.
Так, у відомостях зазначено, що станом на 2016 рік нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий №6324680500:04:003:0061, яка належить на праві власності ОСОБА_1 , становить 224879,86, база 5,5% становить 12368,39. 
Проте, згідно договору оренди 5,5% в грошовому еквіваленті становить 10307,85 грн.
Тобто, дана відомість прямо суперечить належним, достовірним та допустимим доказами у справі, які не оспорюються сторонами, а тому суд відхиляє наданий доказ, оскільки він суперечить даним справи.
Свідок ОСОБА_2 пояснила, що працювала з серпня 2013 року по 03.10.2022 головним бухгалтером у ТОВ «Артемівські Зорі». Вона перераховувала орендну плату, складала відомості, виплачувала кошти за оренду земельних ділянок. Нарахування індексу інфляції здійснювалося до 2012 року, після появи нового директора – Аносова Є.В. перестала нараховувати індекс інфляції за розпорядженням керівництва. Вона не подавала звітність до податкової інспекції щодо виплати орендної плати, цим займалася ОСОБА_3 – заступник директора. Авансові виплати ОСОБА_1 за оренду землі не виплачували, пайовик з такою заявою не звертався. Відомість від 22.11.2017 складена не нею, підпис не її, відсутній номер, виплата за цією відомістю не здійснювалася, інші особи за цією відомістю кошти не виплачували, інакше б вона оформляла би це. Відомість від 20.11.2020 містить аналогічні порушення. ОСОБА_1 ніколи не здійснювалися виплати по окремим відомостям. Такі відомості податкова служба не приймає, у них відсутні прізвище головного бухгалтера. Відомість від 18.01.2022 містить аналогічні порушення, вона її не оформлювала та не виплачувала по ній кошти. Орендодавцю ОСОБА_1 гроші видавала вона, він мешканець села. Стосовно осіб, як не є мешканцями села, вона складала відомості, але гроші видавала ОСОБА_3 . У звіті Н-ДФ відомість про виплату орендної плати не вказується, податкова звітність формується на підставі первинних документів, яких не було. У зв`язку із цим у податковій звітності одиночні виплати ОСОБА_1 не могли бути відображені. Сума податку за 2017 рік щодо ОСОБА_1 сплачена у розмірі близько 2000 грн.
Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що показаннями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов?язання за договором.
Крім того, як встановлено судом раніше зведені відомості з нарахування орендною плати складені за підписом головного бухгалтера ТОВ «Артемівські Зорі» Сировою Н.П. в частині визначення розміру орендної плати за земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 , не відповідають офіційним та належним даним.
Таким чином, суд критично відноситься до показань свідка ОСОБА_2 , оскільки нею у зведених відомостях зазначено відомості, які прямо суперечать офіційним документам.
Пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника – адвоката Коваля А.П., свідка ОСОБА_2 щодо підроблення платіжних відомостей та несправжності підписів у відомостях, суд не визнає як такі, що тягнуть за собою визнання доказів недостовірними та недопустимими.
З цього приводу суд зазначає, що з клопотанням про призначенням експертизи щодо визначення дійсності підпису свідка та позивача жодна із сторін не зверталася, на пропозицію суду, представник позивача не виявив бажання заявити клопотання про проведення експертизи.
Відповідно до п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Нормами п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України визначено особливості нарахування (виплати) та оподаткування доходу від надання нерухомості в оренду (суборенду), житловий найм (піднайм).
Так, пп. 170.1.1 п. 170.1 ПК України визначає, що податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар. При цьому об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу, встановлена законодавством з питань оренди землі.
Підпункт 170.1.4 п. 170.1 ст. 170 ПК України вказує, що доходи, зазначені у підпунктах 170.1.1-170.1.3 цього пункту, оподатковуються податковим агентом під час їх нарахування (виплати) за ставками, визначеними пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Пункт 167.1 ст. 167 ПК України визначає, що ставка податку становить 18% бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата).
З 2015 року, відповідно до п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.
Таким чином, орендна плата є доходом орендодавця. Такий дохід оприбутковується шляхом сплати орендодавцем (фізичною особою) до державного бюджету податку на доходи фізичних осіб за ставкою 18% і військового збору за ставкою 1,5%. Оприбуткування доходу орендодавця (нарахування, утримання та перерахування до бюджету) здійснюється його податковим агентом орендарем.
Отже, орендна плата вноситься орендодавцю (фізичній особі) після утримання з неї податку на доходи фізичних осіб і військового збору.
Судом не приймаються у якості належних доказів сплати орендної плати дані, які містяться в інформації, наданої ГУ ДПС у Харківській області, виходячи з наступного.
Відповідно до статей 76, 77, 79 ЦПК України, належними, допустимими та достовірними доказами належного виконання зобов`язання зі сплати орендної плати за договором є виключно первинні фінансово-бухгалтерські документи, які розкривають зміст господарської операції, підтверджують реальний рух коштів та ідентифікують їх отримувача.
Суд зазначає, що такими доказами у справі можуть виступати: платіжні інструкції (квитанції, меморіальні ордери, виписки по рахунку) з відміткою банківської установи про проведення платежу на рахунок орендодавця; належним чином оформлені видаткові касові ордери або відомості на виплату готівки, які в обов`язковому порядку містять особистий підпис орендодавця (позивача) про фактичне отримання грошових коштів (ст. 545 ЦК України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Суд критично оцінює відомості про отримання доходів позивачем, наявні в даних ГУ ДПС України в Харківській області, оскільки перерахування податків та зборів є виконанням публічно-правового обов`язку відповідача як податкового агента перед державою, що регулюється нормами Податкового кодексу України. Сам лише факт нарахування доходу у податковій звітності чи сплата податків із суми орендної плати до бюджету не є беззаперечним доказом фактичної виплати (передачі) коштів орендодавцю, оскільки податок може бути сплачений юридичною особою (орендарем) на користь держави, тоді як фактична виплата суми орендної плати орендодавцю на руки або на його банківський рахунок так і не відбулася. 
Внесення відомостей до податкової звітності або перерахування ПДФО та військового збору свідчить лише про виконання відповідачем функцій податкового агента відповідно до ст. 168 ПКУ.
Дані з податкової служби не підтверджують реальний рух коштів на користь позивача і не можуть бути визнані судом належними та достатніми доказами (в розумінні ст. 76, 80 ЦПК України) відсутності заборгованості з орендної плати.
Так, у зведеній таблиці щодо сплачених сум орендної плати очевидно відслідковується різниця даних ГУ ДПС у Харківській області щодо сум доходу отриманих позивачем.

Рік | Розмір орендної плати, якій підлягає до сплати, встановлений судом | Сума орендної плати отриманої позивачем, згідно даних відомостей | Сума орендної плати отриманої позивачем та нарахованої позивачу згідно даних ГУ ДПС у Харківській області станом на 02.07.2025 | Сума орендної плати отриманої позивачем та нарахованої позивачу згідно даних ГУ ДПС у Харківській області станом на 19.02.2026
2017 | 12556,95 грн | 16 000 грн | 17 465,05 грн (нараховано) 14 465,34 грн (фактично отримано) | 19875,77 грн (нараховано) 16 298,13 грн (фактично отримано)
2018 | 13784,66 грн | 9957 грн | - | -
2019 | 14343,45 грн | 9216 грн | 23 817,39 грн (нараховано) 19 530,26 грн (фактично отримано) | 23 817,39 грн (нараховано) 19 530,26 грн (фактично отримано)
2020 | 15059,52 грн | 19 297 грн | 11447,21 грн (нараховано) 9 386,71 грн (фактично отримано) | 23971,43 грн (нараховано) 19 656,57 грн (фактично отримано)
2021 | 16567,78 грн | 9216,10 грн | 11448,57 грн (нараховано) 9 214,1 грн (фактично отримано) | 11448,57 грн (нараховано) 9 216,1 грн (фактично отримано)
2022 | 20975,35 грн | - | - | 14638,39 грн (нараховано) 11 783,9 грн (фактично отримано)
2023 | 22041,70 грн | 20000 грн | - | -
2024 | 24682,34 грн | 28000 грн | 59 627,33 грн (нараховано) 48 000 грн (фактично отримано) | 48 786 грн (нараховано) 48 000 грн (фактично отримано)

Таким чином, відповідачем надано відомість про сплату позивачу у 2019 році 9216 грн, при цьому у податковій службі наявні дані про нараховані 23 817,39 грн, що фактично має становити отримані кошти у розмірі 19 530,26 грн, тобто сплата податкових зборів не свідчить про сплату у заявленому розмірі суми орендної плати позивачу.
Відповідач не звертався до суду з клопотанням про витребування доказів перерахування іншої суми на банківський рахунок позивача або витребування інших доказів, якими б підтверджувався факт сплати орендної плати у розмірі зазначеному в інформації ГУ ДПС в Харківській області.
Крім того, суд дійшов висновку, що різниця у розмірі сплачених податків у наданих даних з ГУ ДПС в Харківській області має місце через сплату податків відповідачем після пред`явлення позовних вимог до суду.
Виходячи з вищевикладеного, судом приймаються до уваги, як доказ отримання позивачем орендної плати лише відомості, які містять підпис позивача про отримання грошових коштів/продукції.
Крім того, щодо копії відомості на виплату готівки №02ор/2022 за період 2022 року ОСОБА_1 у розмірі 11783,90 грн суд зазначає наступне.
Згідно ч.1,2,6 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. 
З метою встановлення дійсних обставин справи, у судовому засіданні судом було безпосередньо досліджено оригінал вказаної відомості про отримання коштів. Під час візуального огляду та зіставлення оригіналу документа з його копією, яка міститься в матеріалах справи, судом встановлено їх очевидну візуальну невідповідність здійсненим написам.
Згідно з частинами 1, 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ст. 13 ЦПК України).
Суд зазначає, що в межах даного судового провадження жодна зі сторін, будучи обізнаною про наявність розбіжностей між оригіналом та копією документа, не заявляла клопотання про призначення судової почеркознавчої чи технічної експертизи документа для спростування чи підтвердження факту підробки або належності підпису конкретній особі. Оскільки ініціювання проведення експертизи в даному випадку є процесуальним правом та обов`язком сторін щодо доказування, суд позбавлений можливості перебирати на себе функцію збирання доказів (ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оскільки виявлені судом під час безпосереднього дослідження візуальні розбіжності між оригіналом та копією відомості викликають обґрунтовані сумніви у її автентичності, цілісності та достовірності, а сторона, на яку покладено тягар доказування факту передачі спірних коштів, не надала суду інших беззаперечних доказів на підтвердження цієї обставини, суд приходить до висновку про відхилення вказаного документа як належного та допустимого доказу здійснення грошового розрахунку у розмірі 11783,90 грн, при цьому судом здійснено копіювання з наданого оригіналу, та долучено до матеріалів.
Судом обраховано, що розмір переплати у 2017 році становить 3443,05 грн, недоплати у 2018 році – 3827,66 грн (27,77%), у 2019 році – 5127,45 грн (35,75%), у 2020 році переплата – 4237,48 грн, у 2021 році недоплата – 7351,68 грн (44,37%), у 2022 році платежі не здійснювалися, у 2023 недоплата – 2041,70 грн (9,26%), у 2024 році переплата – 3317,66 грн.
Оскільки у 2017 році розмір переплати становить 3443,05 грн, цю суму слід віднести до розміру недоплати за 2018 рік, і таким чином розмір недоплати у 2018 році становить 384,61 грн, що становить 2,79%.
Оскільки у 2020 році розмір переплати становить 4237,48 грн, цю суму слід віднести до розміру недоплати за 2021 рік, і таким чином розмір недоплати у 2021 році становить 3114,2 грн, що становить 18,80%.
Підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати (п. «д» ч. 1 ст. 141 Земельного Кодексу України).
Тобто, підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші).
Велика Палата Верховного Суду у справі №918/391/23 щодо можливості розірвання договору оренди землі на підставі частини другої статті 651 ЦК України зазначила, що порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору. У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.
Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.
Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).
Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.
У постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що у разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України - у разі істотності порушення договору іншою стороною.
У цій же постанові зазначено, що якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Натомість у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін.
Таки чином, судом встановлено відсутність підстав для розірвання договору оренди на підставі ст.141 ЗК України, оскільки відповідачем кожного року сплачувалася орендна плата за землю, тобто відсутня така умова як «систематична несплата земельного податку або орендної плати» та протягом тривалого періоду дії договору оренди, а саме з 2006 року по 2024 рік, відповідач загалом добросовісно виконував свій обов`язок щодо внесення орендної плати.
Сам по собі факт несплати орендної плати у 2022 році, впродовж якого орендована земля знаходилася під окупацією, не є тотожним поняттю умисного систематичного ухилення від сплати орендної плати.
Так, Верховний Суд у справі №610/986/25зазначив, що «Суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, виходив із того, що спірна земельна ділянка розташована на території населеного пункту, який з 28 лютого 2022 року по 11 вересня 2022 року перебував під тимчасовою окупацією РФ, а тому в цей період орендар був позбавлений можливості використовувати спірну земельну ділянку для отримання доходів, які є джерелом сплати орендної плати. При цьому апеляційний суд урахував, що сільськогосподарське виробництво є сезонним видом господарства. Орендар не зміг провести посівну компанію в 2022 році й фактично залишився без доходу. Тимчасова окупація населеного пункту, в якому розташована спірна земельна ділянка, впливає на можливість орендаря використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням, проводити посівну компанію, збирати врожай тощо. Таким чином, орендар не допустив умисне порушення умов договору. Вина орендаря у не сплаті орендної плати за 2022 рік відсутня.
При цьому, оскільки орендар не використовував земельну ділянку за призначенням у 2022 році, не провів посівну компанію тощо, і за фактичних обставин цієї справи він не зміг використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням і в подальшому, зокрема, у 2023 році. А тому відсутня й систематичність порушення строків сплати орендної плати.
Вказане виключає, у тому числі, наявність підстав для розірвання договору із заявленої позивачем підстави.
Вирішуючи спір, апеляційний суд встановив обставини справи й зробив обґрунтований висновок про те, що відповідач довів факт неможливості використання ним орендованого у позивача майна з незалежних від нього причин - тимчасова окупація РФ населеного пункту, в якому розташована орендована земельна ділянка, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Існування таких обставин перешкоджало виконати передбачений договором обов`язок із виплати орендної плати за вищевказаний період. Орендар був позбавлений можливості використовувати спірну земельну ділянку для отримання доходів, він не провів, зокрема у 2022 році, посівну кампанію, не здійснив збір урожаю тощо.
Таким чином, у спірних правовідносинах відсутні підстави для розірвання договору оренди землі в судовому порядку».
Позивачем не доведено, що допущені відповідачем незначні недоплати за 2018 рік (2,79%), за 2021 рік (18,80%), за 2023 рік (9,26%), (у співставленні із загальним 19-річним періодом належного виконання договору) завдали орендодавцю такої шкоди, внаслідок якої він значною мірою був позбавлений того, на що розраховував при укладенні правочину.
Єдине суттєве порушення допущене у 2019 році, у якому розмір недоплати орендної плати становить 35,75%.
Застосування такого крайнього заходу відповідальності як розірвання договору оренди має бути співмірним допущеному порушенню. Враховуючи, що відповідач не відмовлявся від виконання своїх зобов`язань, здійснював платежі, а допущена недоплата не носить характеру злісного невиконання умов правочину та може бути стягнена як основний борг з урахуванням штрафних санкцій, суд приходить до переконання, що розірвання договору у даному випадку є непропорційним втручанням у право мирного володіння майном (правом оренди).
Суд вважає необхідним звернути увагу на наступне.
Наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ, згідно якого с. Артемівка Печенізької селищної територіальної громади у період з 24.02.2022 по 11.09.2022 перебувало в окупації.
За повідомленням директора ТОВ «Артемівські зорі» Аносова С.В. на звернення ОСОБА_4 , у 2022 році земельні ділянки, що знаходяться у їх користуванні опинилися в тимчасовій окупації. У зв`язку із форс-мажорними обставинами ТОВ «Артемівські зорі» у 2022 році не проводило ніяких сільськогосподарських робіт на земельних ділянках, не мало жодного доходу та була відсутня можливість щодо виплати орендної плати за договорами оренди землі за період 2022 року. Рішенням Харківської обласної ради №502-VIII від 14.02.2023 ТОВ «Артемівські зорі» віднесено до юридичних осіб сільськогосподарських товаровиробників, що постраждали внаслідок обставин непереборної сили з 24.02.2022 до дня припинення воєнного стану.
Дії відповідача щодо здійснення платежів у період з 2023 року, тобто після деокупації та початку сільськогосподарської діяльності свідчать про його добросовісність та намір зберегти орендні правовідносини. За таких обставин, наявність заборгованості за 2022 рік не може бути кваліфікована як умисне та злісне ухилення від виконання договору.
Оцінюючи баланс інтересів сторін, суд приходить до переконання, що допущене відповідачем порушення (часткова недоплата) в умовах дії обставин непереборної сили (військової окупації) не носить характеру істотного в розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України. Позивач не довів, що внаслідок саме цих дій він значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, зважаючи на об`єктивні реалії воєнного стану. Відтак, правові підстави для застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору оренди землі, відсутні, а належним способом захисту прав позивача є стягнення суми недоплаченого боргу.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.6 ст.81, ч.1 ст.89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування «вірогідність доказів», на відмінну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тобто, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. У рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
ОСОБА_1 з 2017 року жодного разу не звертався з досудовим врегулюванням до відповідача щодо, на його думку, сплати орендної плати за землю не в повному обсязі, не звертався до суду з позовом про стягнення несплачених орендних платежів.
Несплата податків і зборів відповідачем за ту чи іншу виплату не спростовує факт здійснення такої виплати, враховуючи наявність підпису орендодавця про її отримання.
У цьому разі нездійснення орендарем податкових відрахувань не є підставою для розірвання договору оренди, а може бути лише підставою для притягнення орендаря до юридичної відповідальності за порушення вимог податкового законодавства України.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розірвання договору оренди землі, укладеного 30.10.2006 між ОСОБА_1 та ТОВ «Артемівські зорі», щодо оренди земельної ділянки площею 6,72 га, кадастровий номер 6324680500:04;003:0061, яка знаходиться на території Артемівської сільської ради Чугуївського району Харківській області та укладеної між ними додаткової угоди №1 від 27.07.2016, у зв`язку з чим ефективним та пропорційним способом захисту прав ОСОБА_1 є право на звернення до суду з позовом про стягнення недоплачених орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо, оскільки він відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі, виходячи з балансу інтересів обох сторін.
Щодо зустрічних позовних вимог ТОВ «Артемівські Зорі» до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, суд зазначає наступне.
Частинами 1,2,3 статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Тлумачення статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що зобов`язання з безпідставного набуття або збереження майна виникають за сукупної наявності трьох обов`язкових умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (тобто відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Суд зазначає, що конструкція статті 1212 ЦК України застосовується до правовідносин, у яких правова підстава набуття майна від початку була відсутня, або підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач за зустрічним позивом просить стягнути як начебто переплата за договором оренди землі, набуті відповідачем за зустрічним позовом за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.
Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави, чого в цьому спорі не відбулося.
Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 виплачених ТОВ «Артемівські зорі» коштів за договором оренди землі на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки між сторонами насправді існують договірні (зобов`язальні) правовідносини. Спірні кошти набуті відповідачем за зустрічним позовом не безпідставно, а саме на виконання умов договору оренди землі.
Зважаючи на те, що норми глави 83 ЦК України застосовуються субсидіарно, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України. Права заявника мають захищатися за допомогою норм, що регулюють відповідні договірні зобов`язання (стягнення боргу, збитків тощо).
Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Тобто, в силу приписів частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи (аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 09.11.2016 у справі № 6-1457цс16 та від 09.11.2016 № 6-2170цс16). У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску (постанова Касаційного господарського суду Верховним Судом від 26.03.2018 у справі № 922/273/17).
Таким чином, судом не застосовується позовна давність до зустрічних позовних вимог ТОВ «Артемівські зорі» до ОСОБА_1 , оскільки судом встановлено необґрунтованість зустрічних позовних вимог позивача.
Керуючись ст. 274-279, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )до Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» (Харківська область, Чугуївський район, с. Артемівка, вул. Захисників України, 6, код ЄДРПОУ 32536414) про розірвання договору оренди землі – залишити без задоволення.
Зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Артемівські зорі» до  ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів – залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Головуючий Є.В. Невеніцин