20.07.26
22-ц/812/1407/26
Справа №484/6681/25 Доповідач апеляційного суду Т.Б. Кушнірова 
Провадження №22-ц/812/1407/26 

Постанова
Іменем України

20 липня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,
із секретарем Соловйовим М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Доровим Андрієм Олексійовичем, на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 23 квітня 2026 року, під головуванням судді Маржиної Т.В., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «САЛАМАНДРА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАГРОПРОТЕКТ», про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , зазначаючи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАГРОПРОТЕКТ» (далі – ТОВ «УКРАГРОПРОТЕКТ») про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Позов мотивувала тим, що 22 березня 2023 року між нею (орендодавець) та ТОВ «УКРАГРОПРОТЕКТ» (орендар) укладено договір оренди транспортного засобу автомобіля марки Fiat, комерційний опис DOBLO, 2017 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу/номер кузова № НОМЕР_1 .
20 вересня 2024 року о 10:20 год. по вул. Київській в м. Первомайську, сталася дорожня-транспортна пригода, за участі автомобіля марки Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки Fiat DOBLO, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ТОВ «УКРАГРОПРОТЕКТ» ОСОБА_3 . 
Внаслідок цієї події належний їй на праві власності транспортний засіб отримав механічних пошкоджень.
Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2024 року, з урахуванням постанови цього ж суду від 10 лютого 2025 року про виправлення описки, ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Позивачка за власний рахунок відремонтувала свій автомобіль, у зв`язку з чим понесла витрати.
Страхового відшкодування вона не отримувала.
Відповідно до рахунку - фактури №СФ 57 від 18 листопада 2024 року та акту № ОУ-57 здачі-прийняття робіт, розмір матеріального збитку, завданого їй, як власнику автомобіля Fiat DOBLO д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складає 18 000 грн. 
Крім того, їй завдано моральну шкоду, оскільки після пошкодження автомобіля, вона знаходилась в емоційно пригніченому стані, була позбавлена можливості користуватися транспортним засобом, що завдало їй суттєвих незручностей та зміни життєвих планів.
Компенсацію моральної шкоди позивачка оцінила в розмірі 50 000 грн. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 18 000 грн, компенсацію моральної шкоди у сумі 50 000 грн та судові витрати.
30 січня 2026 року ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області залучено до участі у справі в якості співвідповідача Публічне акціонерне товариство «СК «САЛАМАНДРА» (далі – ПАТ «СК «САЛАМАНДРА»).
23 квітня 2026 року рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1 500 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачкою, як потерпілою стороною, не дотримано процедуру досудового врегулювання спору, зокрема порядку передбаченого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо звернення до страхової компанії ПАТ «СК «САЛАМАНДРА», у якій застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, спричинившого ДТП, задля здійснення виплати їй завданої шкоди. 
Матеріальна шкода не була оцінена в установленому законом порядку, належних і допустимих доказів щодо кількості та локалізації механічних пошкоджень транспортного засобу марки Fiat DOBLO, 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , матеріали справи не містять. Первинний огляд транспортного засобу, його стан на момент ДТП не проводився, ремонт автомобіля здійснено після спливу двох місяців з дня настання події. Тому, неможливо встановити, які саме пошкодження отримав автомобіль внаслідок ДТП та його причинно-наслідковий зв`язок з дорожньо-транспортною пригодою. 
В акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-57 від 18 листопада 2024 року, теж не зазначено опис пошкоджень та робіт, що були усунуті внаслідок ремонту, не вказано який транспортний засіб було відремонтовано. Рахунок-фактура №СФ 57 від 18 листопада 2024 року не містить доказів на проведення оплати, ремонтних робіт, тому не можна стверджувати, що саме позивачка понесла відповідні витрати на ремонт автомобіля.
Суд вважав, що вказані докази не відповідають критеріям належності та достатності доказів у розумінні ст. ст. 77, 80 ЦПК України, оскільки не дають змоги встановити дійсні обставини справи, як то, реальний розмір шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу. 
Тому через недоведеність розміру спричиненої ОСОБА_1 матеріальної шкоди, в позові в цій частині відмовив.
Відсутність первинного огляду транспортного засобу, позбавляє можливості встановити причино-наслідковий зв`язок між пошкодженнями транспортного засобу, які виникли після ДТП і пошкодженнями, які ремонтувалися. 
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважав таку вимогу безпідставною, оскільки вона не підтверджена будь – якими доказами. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Доров А.О., посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення районного суду скасувати.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги представник ОСОБА_4 посилався на те, що недотримання позивачкою позасудового порядку врегулювання спору шляхом звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, не позбавляє ОСОБА_1 права на судовий захист порушених прав.
Судом першої інстанції не враховано правову позицію викладену у постанові ВП Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц, в якій зазначено, що потерпілий має право звернення як до страховика так і безпосередньо до особи, яка завдала шкоду.
Зазначає, що наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності не припиняє та не виключає цивільно-правову відповідальність особи, яка завдала шкоду, а лише визначає механізм компенсації такої шкоди у межах страхової суми.
Крім того, міськрайонний суд дійшов хибних висновків щодо недоведеності позивачем розміру матеріальної та моральної шкоди, заявлених до стягнення.
Оскаржуваним рішенням позбавив позивачку права на відшкодування завданої шкоди, незважаючи на встановлений факт ДТП, вину відповідачки та наявність пошкодження транспортного засобу. Застосував надмірний формальний підхід до оцінки доказів та доводів позивачки, чим фактично позбавив потерпілу особу будь-якого ефективного способу захисту свого порушеного права.
Суд першої інстанції порушив норми процесуального права, не дав належну оцінку договору оренди транспортного засобу марки Fiat DOBLO, в якому зазначено відомості про належність вказаного транспортного засобу позивачці. Також, суд не взяв до уваги позицію третьої особи по справі – ТОВ «УКРАГРОПРОТЕКТ», яке просило про задоволення позову.
11 червня 2026 на адресу Миколаївського апеляційного суду від ПАТ «СК «САЛАМАНДРА» надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані та просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 
Із матеріалів справи вбачається, 22 березня 2023 року між ОСОБА_1 та ТОВ «УКРАГРОПРОТЕКТ» укладено договір оренди транспортного засобу.
За умовами вказаного договору ОСОБА_1 передала в оренду ТОВ «УКРАГРОТЕКТ» у тимчасове платне користування належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 21 лютого 2023 року, транспортний засіб марки Fiat DOBLO, 2017 року випуску з реєстраційним номером НОМЕР_3 для перевезення пасажиро вантажу, службових поїздок персоналу орендаря та інших цілей, строком на 3 роки. 
Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. та зареєстрований в реєстрі за № 439. 
20 вересня 2024 року о 10:20 годині по вул. Київській в м. Первомайську Миколаївської області сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Honda Accord, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу Fiat DOBLO, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 
23 жовтня 2024 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області прийняв постанову, якою визнав ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та застосував до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн.
Встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_2 , застрахована ПАТ «СК «САЛАМАНДРА» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 218605776. 
Відповідно до зазначеного полісу ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну одного потерпілого, складає 160 000 грн. Строк дії договору страхування: з 01 січня 2024 року до 31 грудня 2024 року. 
Цивільно -правова відповідальність власника транспортного засобу Fiat DOBLO, д.н.з. НОМЕР_3 на момент дорожньо -транспортної пригоди теж була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 223607286 у ПрАТ «СК`Арсенал Страхування».
Внаслідок ДТП був пошкоджений транспортний засіб марки Fiat DOBLO, д.н.з. НОМЕР_3 , який позивачка відремонтувала за власний рахунок.
На підтвердження вартості заподіяних матеріальних збитків, ОСОБА_1 надала рахунок - фактуру №СФ 57 від 18 листопада 2024 року та акт № ОУ-57 здачі-прийняття робіт.
У вказаних документах зазначено, що за надані послуги з ремонту автомобіля, ФОП ОСОБА_5 нараховано до сплати 18 000 грн, назву, марку транспортного засобу, вартість деталей не вказано.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 18 000 грн майнової шкоди, посилаючись на те, що відповідачка є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17(провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини перша та четверта статті 23 ЦК України).
У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до статті 1188 ЦПК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (стаття 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, яка має містити певні відомості та визначені Законом додатки до заяви (пункт 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної витати), є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди ( підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18)).
З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно вважав, що оскільки позивачка звернулася із позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, яка не перевищує ліміт страхового відшкодування згідно укладеного між ПАТ «СК «САЛАМАНДРА» та ОСОБА_2 договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому особою, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування є страховик та саме він має бути належним відповідачем.
Отже, за клопотанням представника позивача, суд вірно залучив до участі у справі ПАТ «СК «САЛАМАНДРА» як співвідповідача.
Вирішуючи питання щодо стягнення майнової шкоди із ПАТ «СК «САЛАМАНДРА», колегія виходить з такого.
У даній справі встановлено, що ДТП мала місце 20 вересня 2024 року. В цей же день ОСОБА_2 про факт події повідомила ПАТ «Страхова компанія «САЛАМАНДРА».
ОСОБА_1 до ПАТ «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» у встановлені строки із заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП не зверталася.
Крім того, достовірно володіючи інформацією про страхову компанію забезпеченого транспортного засобу Fiat DOBLO, д.н.з. НОМЕР_3 , своїм правом на звернення у встановленому порядку до ПрАТ «СК`Арсенал Страхування» не скористалася.
Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій нормі. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності».
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Статус потерпілої у ДТП, що сталася 20 вересня 2024 року, ОСОБА_1 фактично набула 23 жовтня 2024 року, з моменту ухвалення постанови Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області, якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП.
Із вказаного часу із заявою про відшкодування шкоди в позасудовому порядку до страховика не зверталася. 
Жодних дій, які б свідчили про її волевиявлення щодо здійснення права на майнове відшкодування заподіяної шкоди за рахунок страховика, у річний строк з моменту скоєння ДТП, не вчинила.
Звертаючись до суду із даним позовом в межах встановленого законом строку, позивачка не посилалася на те, що не звернення до страхової компанії було обумовлене обставинами, які не залежали від її дій, а нею здійснювались розумні, необхідні та достатні заходи щодо такого відшкодування.
У заяві про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ПАТ «СК`САЛАМАНДРА», а також в апеляційній скарзі, позивачка та її представник теж не зазначили причин та обставин, які позбавили можливості звернутися до страховика у визначений законом присічний річний строк для отримання страхового відшкодування завданої шкоди.
За встановлених обставин, виконання ОСОБА_1 зобов`язань та поведінку останньої не можна вважати добросовісною. 
З огляду на зазначене, на страхувальника не може бути покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу у розмірі 18 000 грн, тобто в межах ліміту страхового відшкодування.
Тому, в позові ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди слід відмовити з підстав пропуску строку, передбаченого п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Такий висновок відповідатиме правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня2021 року, у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).
Доводи апеляційної скарги про те, що недотримання ОСОБА_1 позасудового порядку врегулювання спору, не позбавляє останню права на судовий захист порушених прав, колегія суддів відхиляє. 
У випадку неподання потерпілим заяви про страхове відшкодування впродовж одного року - у страховика не виникає обов`язок з виплати страхового відшкодування, а потерпілий вправі звернутися до суду за захистом своїх інтересів на загальних підставах у межах трирічної позовної давності шляхом пред`явлення позову до правопорушника - завдавача шкоди, оскільки основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик. Водночас, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика, винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі в судовому порядку.
Оскільки позивачкою не зазначено жодних поважних причин здійснення розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика в межах встановленого Законом строку, тому відсутні підстави для стягнення у судовому порядку шкоди завданої пошкодженням транспортного засобу, розмір якої не перевищує ліміт відповідальності. 
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано правову позицію викладену у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц, в якій зазначено, що потерпілий має право звернення як до страховика так і безпосередньо до особи, яка завдала шкоду, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду 03 жовтня 2018 року, на яку послався заявник в апеляційній скарзі, зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування має покладатися на страховика.
З огляду на наведене, доводи апелянта про те, що наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності не припиняє цивільно-правову відповідальність особи, яка завдала шкоду, а лише визначає механізм компенсації такої шкоди у межах страхової суми, є помилковими.
Посилання в апеляційній скарзі про необізнаність страхової компанії особи, яка завдала шкоди, не спростовують обов`язок потерпілого подати власному страховику відповідну заяву про виплату страхового відшкодування у визначений підпунктом Законом строк, чи звернутися до суду з відповідним позовом у цей строк, який є преклюзивним.
Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи наведені обставини справи, норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не спростовують висновків суду в частині відмови у стягненні майнової шкоди, внаслідок пошкодження автомобіля, тому не є підставою для скасування судового рішення в цій частині.
Щодо стягнення моральної шкоди.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
Статтями 26-1, 27 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, а також заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим) у відповідних розмірах. 
Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП (стаття 28 Закону).
Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 вказаного Закону.
Велика Палата Верховного Суду у постанові № 147/66/17 від 14 грудня2021 року, звертала увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди . Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону.
У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди, яка спричинена їй внаслідок пошкодження належного їй на праві власності автомобіля Fiat DOBLO.
Моральну шкоду обгрунтувала необхідністю нести витрати по відновленню цього майна, неможливості його тривалий час експлуатувати та здавати в оренду, що викликало суттєві незручності, через що позивачка нервувала та знаходилась в емоційно пригніченому стані. 
Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою вказані обставини, а також те, що моральна шкода, яку позивачка просила стягнути не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею вказаного вище 28 Закону). Тому, відповідальність за заподіяну позивачці моральну шкоду, яка полягає в її моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім.
Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить із вини ОСОБА_2 у її спричиненні позивачці, обсягу моральних страждань останньої, а тому визначає її компенсацію в 5000 грн.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд не в повній мірі з`ясував всі суттєві обставини у справі, не дав належної оцінки наявним у ній доказам, дійшов помилково висновку про відмову в позові ОСОБА_1 щодо відшкодування майнової шкоди через її недоведеність та недотримання останньою процедури досудового врегулювання спору, а також відмови у відшкодуванні моральної шкоди. У зв`язку з чим, відповідно до п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, яким стягнути на її користь з ОСОБА_2 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково у сумі 5000 нрн, що становить 7,35 % від ціни позову, заявленої у сумі 68 000 грн, то підлягає відшкодуванню на користь ОСОБА_1 за рахунок ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 89 грн 02 коп та 133 грн 53 коп за подачу апеляційної скарги.
Рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу слід залишити без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Доровим Андрієм Олексійовичем, задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 квітня 2026 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «САЛАМАНДРА» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 222 грн 55 коп. судового збору.
В решті позовних вимог відмовити.
Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України зайво сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 180 грн.
Це ж рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повне судове рішення складено 21.07.2026 р.