ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 761/45738/25
провадження № 61-5193св26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
заявниця -  ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 ,
заінтересована особа - ОСОБА_3 ,  
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року, постановлену в складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст вимог заяви
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою, заінтересована особа - ОСОБА_3 , про продовження обмежувального припису.
Заяву мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року у справі № 761/44907/24, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року та постановою Верховного Суду від 29 травня 2025 року, частково задоволено її заяву про видачу обмежувального припису. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 , яким встановлено такі заходи тимчасового обмеження його прав і покладено на нього такі обов`язки:
- заборонити наближатися на 100 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалих осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також до будь-якого іншого місця перебування постраждалих осіб;
- заборонити ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_2 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.
В отриманому нею рішенні суду першої інстанції зазначено, що воно набрало законної сили 20 березня 2025 року. Строк дії припису становить 6 місяців, відповідно, термін його дії закінчився 20 вересня 2025 року.
Однак, ОСОБА_3 не дотримується встановлених судовим рішенням обмежень, умисно їх порушує, вживає заходи для з`ясування місця перебування її та малолітнього ОСОБА_2 , переслідування та контактування. Це вказує на вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого статтею 390-1 КК України - умисне невиконання обмежувального припису або непокора припису про заборону наближатися.
У зв`язку з цим вона була вимушена звернутися до Головного управління Національної поліції у м. Києві та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, із заявами про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого статтею 390-1 КК України. Таким чином, обставини, що стали підставою для видачі обмежувального припису Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 761/44907/24 стосовно кривдника ОСОБА_3 , не усунуто, а заходи строком на 6 місяців, раніше застосовані судом, є недостатніми для захисту дитини і заявниці від вчинення насильства кривдником.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 ,на підставі статті 350-6Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,просила суд: продовжити обмежувальний припис на строк 6 місяців, щодо встановлених заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покладених на нього обов`язків рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року у справі № 761/44907/24, зокрема:
? заборону наближатися на 100 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалих осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також до будь-якого іншого місця перебування постраждалих осіб;
? заборону  ОСОБА_3 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , малолітнього ОСОБА_2 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
РішеннямШевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року, ухваленим у складі судді Мальцева Д. О., у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , відмовлено. 
Мотивуючи рішення про відмову в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця не надала належних доказів продовження вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_3 . При цьому суд врахував закріплений у статті 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, який поширюється також на справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 173 2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (вчинення насильства в сім`ї, невиконання захисного припису або непроходження корекційної програми). 
Оскільки обставин, які б вказували на загрозу або порушення ОСОБА_3 вимог раніше ухваленого рішення суду, не встановлено, а жодна зі сторін не вказала на останні конфліктні зустрічі, суд першої інстанції врахував відсутність ризиків, зазначивши, що самі по собі неприязні стосунки між колишнім подружжям не можуть бути підставою для продовження обмежувального припису. 
При цьому районний суд зазначив, що відмова у задоволенні заяви не позбавляє ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , права на повторне звернення до суду за наявності відповідних правових підстав та у разі їх доведення належними і допустимими доказами.
Не погодившись із рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року, ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року залишено без руху, надано десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення виявлених недоліків шляхом подання клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших поважних причин його пропуску.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року відмовлено згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України. 
Апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження, зазначивши, що ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , не довела поважності причин пропуску строку на оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року. Суд апеляційної інстанції вказав на те, що амбулаторне лікування є медичною допомогою без госпіталізації та не свідчить про об`єктивні перешкоди для звернення з апеляційною скаргою чи за правовою допомогою. За таких обставин, керуючись частиною четвертою статті 357ЦПК України та пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України, апеляційний суд визнав доводи ОСОБА_1 непереконливими, а підстави для поновлення строку - неповажними, що є правовою підставою для відмови у відкритті провадження.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
19 квітня 2026 року  ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд»з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2026року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Вимоги ухвали Верховного Суду від 08 травня 2026 року виконано.
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2026 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження судового рішення.Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 761/45738/25.
01 липня 2026 року матеріали цивільної справи № 761/45738/25 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду її апеляційної скарги.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року заявниця зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо відмови у відкритті апеляційного провадження. Посилається на неврахування судом висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки поданим нею доказам, які підтверджують поважність причин пропуску строку, зокрема медичним документам щодо її захворювання, доказам хвороби малолітніх дітей, обставинам перебування у відпустці по догляду за дитиною та необхідності забезпечення догляду і навчального процесу дітей. Натомість, суд обмежився формальним висновком про неповажність причин пропуску строку, не дослідивши їх у сукупності та не навівши конкретної оцінки кожної з них.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 26 червня 2026 року, ОСОБА_3  заперечує проти доводів  ОСОБА_1 , просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року - без змін.
Вважає, що ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість подати апеляційну скаргу у тридцятиденний строк. Доводи про хворобу, перебування у відпустці по догляду за дитиною і забезпечення освітнього процесу спростовуються тим, що у грудні 2025 року вона активно надсилала інші процесуальні документи, зокрема апеляційні скарги в інших справах.
Наголошує на тому, що ОСОБА_1 не могла отримувати медичні довідки в Україні, оскільки з 17 грудня 2024 року по теперішній час перебуває на території Королівства Норвегія.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
Водночас таке право не є абсолютним і з метою забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, підлягає певним обмеженням.
Процесуальний закон визначає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (частина перша статті 17 ЦПК України).
Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).
З матеріалів справи відомо, що рішенняШевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 рокубуло надіслано ОСОБА_1 до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» 05 грудня 2025 рокуо 07:24:34. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якій також порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, було подано 12 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» безпосередньо до апеляційного суду.
На обґрунтування пропуску строку ОСОБА_1. зазначила, що не мала можливості подати апеляційну скаргу в строк, встановлений статтею 354 ЦПК України, оскільки хворіла з 08 грудня 2025 року до 26 грудня 2025 року, та у зв`язку із хворобою її дитини з 29 грудня 2025 року до 09 січня 2026 року.
Однак наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження колегія суддів визнала неповажними та недостатніми для поновлення пропущеного процесуального строку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року було залишено без руху та надано десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків шляхом подання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших поважних причин його пропуску.
16 березня 2026 року до Київського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява від ОСОБА_1 про усунення недоліків апеляційної скарги.
Разом із заявою ОСОБА_1 було подано клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року, у якому вона вказувала, що самостійно виховує двох малолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Крім того, вона обґрунтовувала пропуск строку на апеляційне оскарження тривалою хворобою, підтвердженою довідкою ТОВ «ЦТМ "ПОКЛИК» форми № 028/о про перебування її на амбулаторному лікуванні у період з 08 грудня 2025 року до 26 грудня 2025 року, а також необхідністю здійснення догляду за малолітніми дітьми, у тому числі під час їх хвороби, та забезпечення навчального процесу дитини, що ускладнило та фактично унеможливило своєчасне подання апеляційної скарги. Враховуючи зазначені відомості, ОСОБА_1 вважала, що процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення пропущено нею з поважних причин і просила його поновити.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , що діє також в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 грудня 2025 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наведені  ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не можуть бути визнані поважними.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.
Статті 127, 357, 358 ЦПК України не визначають конкретного переліку причин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
Між тим, суд апеляційної інстанції, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, повинен надати оцінку наведеним особою, яка подає апеляційну скаргу, обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, встановити, чи є такий строк значним, та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з урахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржила судове рішення, та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Отже, вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, і у кожній конкретній справі суд повинен ґрунтовно перевіряти, чи є обставини, на які посилається заявник, такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку.
Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці ЄСПЛ.
У постанові Верховного Суду від 04 червня 2026 року у справі № 640/9593/22 зазначено, що відповідно до офіційного визначення амбулаторне лікування - це організація медичної допомоги в медичному закладі хворим, що приходять у медичний заклад.
Амбулаторне лікування - лікування, проведене на дому або при відвідуванні самими хворими лікувального закладу (на відміну від стаціонарного лікування, здійснюваного з поміщенням пацієнта в лікарню).
Виписка із медичної карти амбулаторного хворого носить інформаційний характер щодо діагнозу основного захворювання, супутніх захворювань, короткий анамнез, діагностичні дослідження, перебіг хвороби, проведене лікування, лікувальні і трудові рекомендації та не засвідчує тимчасову непрацездатність особи.
У справі, що переглядається Верховним Судом, у наданих ОСОБА_1 медичних документах відсутня інформація про те, що в період строку на оскарження рішення суду першої інстанції вона перебувала на стаціонарному лікуванні чи знаходилася у стані, який дійсно не дозволяв їй звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що зазначені ОСОБА_1 доводи не є об'єктивними перешкодами чи труднощами для дотримання строку оскарження, оскільки амбулаторне лікування або перебування на лікарняному не перешкоджало їй чи її представнику звернутися до суду з апеляційною скаргою в установлений законом строк.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 9901/82/19, а також із постановами Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 815/1175/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 560/3070/19, від 26 березня 2020 року у справі № 805/2688/18-а, від 27 серпня 2021 року у справі № 520/17941/2020, від 25 травня 2023 року у справі № 640/16276/21 та від 02 березня 2026 року у справі № 520/22264/24 щодо критеріїв оцінки поважності пропуску строку звернення до суду у зв`язку з перебуванням особи на амбулаторному лікуванні.
Інші наведені в касаційній скарзі доводи щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права не знайшли підтвердження.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала апеляційного суду прийнята з додержанням норм процесуального права, зокрема і статті 358 ЦПК України, попри аргументи касаційної скарги про її порушення.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (Рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain»), § 35).
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (Рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», § 47).
Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Норми, які визначають процес подання скарги, служать меті належного здійснення правосуддя. Сторони, яких це стосується, повинні обґрунтовано очікувати, що ці правила будуть застосовуватися.
Отже, відмовляючи заявниці у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд саму сутність права доступу до суду не порушив, а відповідні обмеження мали легітимну мету та були пропорційними між використаними засобами і досягнутими цілями.
Колегія суддів враховує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувану ухвалу апеляційного суду постановлено з додержанням норм процесуального права, тому її, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк
Г. В. Коломієць
Д. Д. Луспеник