ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/3462/26 пров. № А/857/24778/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача Калмикової Ю.О.,
суддів Судової-Хомюк Н.М., 
Шавеля Р.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року про повернення позовної заяви у справі № 380/3462/26 (головуючий суддя І інстанції - Чаплик І.Д.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сколівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

27 лютого 2026 року позивач ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернулась до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Сколівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (адреса місцезнаходження: 82600, Львівська обл., Стрийський р-н, м. Сколе, вул. Чайківського, 6; ЄДРПОУ: 34893197), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Сколівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області від 30.01.2026 про опис та арешт земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер 4624555300:04:000:0854, винесену у межах зведеного виконавчого провадження № 79946728.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у справі № 380/3462/26 зазначену позовну заяву залишено без руху з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 до Сколівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови на десять днів з моменту вручення вказаної ухвали.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду із позовом до Сколівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови та відмовлено в задоволенні клопотання про його поновлення. 
Позовну заяву ОСОБА_1 до Сколівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови - повернуто позивачеві.
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм процесуального права, просить скасувати дану ухвалу першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у справі № 380/3462/26 позовну заяву залишено без руху з підстав пропуску позивачем строку на звернення до суду та встановлено позивачеві десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви, а саме: надання суду клопотання про поновлення строку з обґрунтуванням поважності причин такого пропуску та належних доказів поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Представник позивача 13 березня 2026 року на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 02.03.2026 подав заяву про усунення недоліків позовної заяви із обґрунтуванням пропуску строків звернення до суду, зазначивши, що постанова державного виконавця була направлена поштовим відправленням № R067092506719 та фактично була отримана позивачем 19.02.2026.
Вважають, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачкою десятиденного строку звернення до суду, оскільки формально ототожнив дату вручення поштового відправлення матері позивачки 12.02.2026 з датою отримання оскаржуваної постанови самою позивачкою 19.02.2026.
Так, у даній справі оскаржувана постанова не була вручена позивачці особисто. Відповіддю Акціонерного товариства «Укрпошта» № 1.30.002.-9258-26 від 19.03.2026 підтверджується, що рекомендований лист R067092506719, адресований Миргород ОСОБА_2 , надійшов 05.02.2026 до відділення поштового зв`язку Верхнє Синьовидне та 12.02.2026 був вручений не самій адресатці, а члену родини — матері адресата — під підпис. У цій же відповіді Укрпошта послалася на пункт 81 Правил надання послуг поштового зв`язку, відповідно до якого рекомендовані поштові відправлення, адресовані фізичним особам, у разі відсутності адресата можуть вручатися будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.
Позивачка не проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 . Позивачка має власну сім`ю, є розлученою, має двох доньок та проживає окремо від матері. Це підтверджується, зокрема, відомостями Сколівської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 87 від 24.04.2026, відповідно до яких за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інші особи, однак мати Позивачки — ОСОБА_3 — серед зареєстрованих у цьому житловому приміщенні осіб відсутня. 
Таким чином, наявні у справі докази підтверджують, що мати позивачки не проживає разом із позивачкою. Відповідно, вона не є тією особою, якій відповідно до пункту 81 Правил надання послуг поштового зв`язку могло бути належним чином вручено рекомендоване поштове відправлення, адресоване позивачці. Сам по собі факт родинного зв`язку між матір`ю та дочкою не є достатнім для визнання поштового відправлення належно врученим адресату. Вирішальним у цьому випадку є саме факт спільного проживання, який у даній справі відсутній. 
Більше того, оскаржувана постанова була направлена відповідачем не за адресою реєстрації та проживання позивачки — АДРЕСА_2 , а за адресою: АДРЕСА_3 . За цією адресою позивачка не зареєстрована, не проживає та не має об`єктивної можливості своєчасно отримувати адресовану їй кореспонденцію. При цьому відповідачу була відома актуальна адреса позивачки, оскільки у виконавчому документі адресою боржника зазначено саме: АДРЕСА_2 .
З самого конверта вбачається, що відправлення було надіслано на адресу: АДРЕСА_3 . Разом з тим позивачка зареєстрована та проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади. 
Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. Тому направлення державним виконавцем оскаржуваної постанови за іншою адресою, взятою з договору оренди 2017 року, не може вважатися належним виконанням обов`язку щодо повідомлення боржника. 
За таких обставин відповідь Укрпошти підтверджує лише технічний факт видачі рекомендованого листа матері позивачки, але не підтверджує належного вручення оскаржуваної постанови самій позивачці та не доводить, що позивачка саме 12.02.2026 дізналася або повинна була дізнатися про існування постанови державного виконавця. 
Натомість позивачка фактично отримала постанову від матері лише 19.02.2026. Саме ця дата є датою реального дізнання позивачки про існування оскаржуваної постанови та про порушення її прав. Після цього позивачка діяла добросовісно та без зволікання, звернувшись до суду 26.02.2026, тобто у межах десятиденного строку, передбаченого статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд першої інстанції обґрунтовував тим, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений законом строк. Зокрема, суд зазначив, що із трекінгу поштового відправлення з вебпорталу АТ «Укрпошта» вбачається, що поштове відправлення за № R067092506719, яким, як стверджує представник позивача, було надіслано спірну постанову, було передано відповідачем до поштового відділення 02.02.2026 та вручена одержувачеві 12.02.2026, в той час як до суду позивач звернулась 26.02.2026. Вказана обставина суперечить доводам представника позивача про отримання оскаржуваної постанови 19.02.2026. Інших доказів в підтвердження факту отримання оскаржуваної постанови позивачем не подано. Крім того, адреса, за якою надсилалась спірна постанова, була зазначена як адреса проживання позивача у договорі оренди землі, наявному у матеріалах справи, а доказів повідомлення органу виконавчої служби про зміну її адреси проживання позивачем не наведено, а судом не встановлено.
Отже, суд першої інстанції в ухвалі, якою відмовлено в визнані поважними причини пропуску строку на звернення до суду з позовом та повернуто позов, дійшов висновку, що позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений законом строк. Зокрема, суд зазначив, що подана заява надійшла з порушенням строку встановленого судом та не містить оригіналу підпису позивачу, а тому не підлягає розгляду, відтак, не можна вважати, що недоліки позовної заяви усунуто.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
За приписами статті 5 КАС України установлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Перебіг процесуального строку, згідно з частиною першою статті 120 КАС України, починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За нормами частини третьої статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за правилами адміністративного судочинства регламентовані приписами статті 287 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
За правилами частини другої статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Причина пропуску строку, за загальним правилом, може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) обставина виникла протягом строку, який встановлений законом або судом; 4) обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом або судом. У свою чергу, поважною причиною може бути обставина, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк, виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який встановлений законом або судом та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Так, відповідно до частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
При цьому, згідно з частиною тринадцятою статті 171 КАС України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, не пізніше наступного дня постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, згідно із частиною першою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
Згідно із частиною третьою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За правилами пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що вирішення питання строків звернення до суду можливе як до відкриття провадження у справі так і після, так само як і застосування судом наслідків пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Як убачається із матеріалів справи, предметом оскарження у справі є, зокрема, постанова головного державного виконавця Відділу про стягнення виконавчого збору від 30 січня 2026 року про опис та арешт земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер 4624555300:04:000:0854, винесена у межах зведеного виконавчого провадження № 79946728.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду та повертаючи позовну заяву на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України, дійшов висновку, що позивач пропустив десятиденний строк звернення до суду, передбачений пунктом 1 частини другої статті 287 КАС України, а вказані у клопотанні про поновлення строку на звернення до суду доводи не спростовують факт пропуску строку та не підтверджують поважність пропуску такого строку.
Отже, в цілях обчислення строку звернення до суду з цим позовом визначальним є встановлення тієї обставини, коли саме позивач (або його уповноважений представник) дізнався про оскаржувану постанову про опис та арешт майна.
При цьому, на переконання суду, початок перебігу строку звернення до суду необхідно пов`язувати саме з фактом отримання позивачем копії такої постанови, адже лише після ознайомлення з її змістом та підставами прийняття позивач, як боржник у виконавчому провадженні, міг дійти висновку щодо порушення його прав, свобод чи інтересів у зв`язку з винесенням такого рішення. 
На це додатково вказують положення статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено обов`язкове доведення до відома сторін виконавчого провадження про прийняття постанови про повернення виконавчого провадження, зокрема у спосіб надіслання копії постанови на поштову адресу сторін рекомендованим поштовим відправленням або її вручення стороні особисто під розписку.
Так, згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Разом з тим судом першої інстанції не досліджувались матеріали виконавчого провадження на предмет наявності належних доказів надіслання (вручення) позивачеві або його представникові копії постанови державного виконавця від 30.01.2026 про опис і арешт майна та її адреса проживання/реєстрації.
Більше того, судом встановлено, що копію вказаної постанови відповідач надіслав виключно на адресу: АДРЕСА_3 , тоді як боржнику ОСОБА_1 така копія за місцем її проживання та реєстрації не надсилалась.
За наведених обставин суд доходить висновку, що боржник (позивач) у визначеному законом порядку не був повідомлений про оскаржувану постанову.
При цьому суд погоджується з доводами позивача в тій частині, що постанова не була вручена позивачці особисто. Так, відповіддю Акціонерного товариства «Укрпошта» № 1.30.002.-9258-26 від 19.03.2026 підтверджується, що рекомендований лист R067092506719, адресований Миргород ОСОБА_2 , надійшов 05.02.2026 до відділення поштового зв`язку Верхнє Синьовидне та 12.02.2026 був вручений не самій адресатці, а члену родини — матері адресата — під підпис, а позивачка дізналась про існування оскаржуваної постанови лише 19.02.2026. 
Відтак суд не вбачає достатніх підстав для обчислення строку звернення позивача до суду починаючи з 12.02.2026, на чому наголошує позивач.
Натомість, як встановлено судом, позивач фактично дізнався про оскаржувану постанову від її матері 19 лютого 2026 року. 
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Суд звертає увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.
Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких полягає в тому, щоб не допустити судовий процес у безладний рух. 
Проте не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя має бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
В рішеннях від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Есколано Каваніллес проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
З огляду на викладене, керуючись принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суд при вирішенні питання про дотримання позивачем строку звернення до суду усі сумніви щодо початку перебігу такого строку трактує на користь позивача та доходить висновку, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом. 
Необхідно звернути увагу, що Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Аналогічна правова позиція викладена і постановою Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі №826/9584/18.
Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.
Колегія суддів вважає, що повернення позовної заяви з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, гарантованого йому національним та європейським законодавством права на доступ до правосуддя.
Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної ухвали, порушені норми процесуального права та передчасно зроблено висновок про не усунення позивачем недоліків позовної заяви.
Відповідно до статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Отже, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року про повернення позовної заяви у справі №380/3462/26 - задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року про повернення позовної заяви - скасувати.
Справу направити до Львівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач | | Ю. О. Калмикова
Судді | | Н. М. Судова-Хомюк
| | Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 23.07.26