ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/362/25 пров. № А/857/5836/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області,
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року (суддя – Гаврилко С.Є., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Ужгород, дата складання повного рішення – не зазначена), 
в адміністративній справі №260/362/25 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,
про зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У червні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відповідач), у якому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просила: зобов`язати відповідача внести зміни до відомостей актового запису в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, зареєстрованого 23 липня 1998 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис №323, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: у Записі №2 “Тип зміни: Внесення/видалення відомостей щодо розірвання шлюбу” у графі: “Підстава внесення змін”: запис “актовий запис про розірвання шлюбу №3 від 16 січня 2025 р., відділ ДРАЦС у місті Ужгороді” виправити, змінити, скасувати та вказати “Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2008 року справа №2п-1562/08; дата набуття законної сили 22 травня 2008 р.
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року позов задоволено. Зобов`язано Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Івано - Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України внести зміни до відомостей актового запису в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, зареєстрованого 23 липня 1998 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 323, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: у Записі № 2 “Тип зміни: Внесення/видалення відомостей щодо розірвання шлюбу” у графі: “Підстава внесення змін”: запис “актовий запис про розірвання шлюбу №3 від 16 січня 2025 р., відділ ДРАЦС у місті Ужгороді” змінити (виправити) та вказати “Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2008 року справа № 2п-1562/08; дата набуття законної сили 22 травня 2008 року”.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду є протиправним, винесено при неповному з`ясуванню обставин справи, а також з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що розгляд справи у суді першої інстанції характеризувався суттєвою часовою нестабільністю предмета спору. Тобто суд першої інстанції прийняв рішення у справі, коли остаточна редакція позовних вимог була сформульована лише за п`ять календарних днів (3 робочі дні) до складення повного тексту рішення, що об`єктивно вимагало від суду чіткого процесуального переосмислення меж судового розгляду, а також належної адаптації мотивувальної частини рішення до оновленого предмета спору. Звертає увагу апелянт на те, що навіть у фінальній редакції позову суд був змушений фактично визначати, яка дата припинення шлюбу є юридично значущою та підміняти собою механізми, передбачені цивільним та сімейним законодавством. Також апелянт вказує на те, що адміністративні суди не уповноважені встановлювати або змінювати юридичні факти, а зміна позовних вимог не може легітимізувати спір, який від початку не належав до адміністративної юрисдикції, якщо його правова природа залишається незмінною. Невиконання судом цього обов`язку є істотним порушенням норм процесуального права та самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення, незалежно від інших доводів апеляційної скарги. Крім цього, вказує апелянт на відсутність реального порушення права позивача. Зокрема, позовна заява не містить жодних належних і допустимих доводів щодо порушення конкретних прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача, не визначає характеру, змісту та юридичних наслідків такого порушення, а також не містить жодного доказу на підтвердження настання для позивача будь-яких негативних правових наслідків у зв`язку з оскаржуваними діями відповідача. Відсутність доведеного порушення прав позивача свідчить про відсутність предмета адміністративного спору як такого. Наголошує апелянт на тому, що відповідачем не заперечується і ніколи не заперечувався той факт, що саме день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу – 22.05.2008 є днем припинення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Також суд першої інстанції проігнорував те, що юридичний факт розірвання шлюбу вже належним чином підтверджений судовим рішенням 2008 року та відображений у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. При цьому, суд першої інстанції помилково ототожнив дату припинення шлюбу (22.05.2008 – дата набрання законної сили рішенням суду), з датою державної реєстрації розірвання шлюбу (16.01.2025 – дата складання актового запису), що призвело до невмотивованого висновку про протиправність дій відповідача. Крім цього, суд першої інстанції грубо порушив норми законодавства, визнавши судове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2008 року у справі № 2п-1562/08 самостійною підставою для внесення змін до актового запису про шлюб. Також судом проігноровано, що на момент 2008 року судове рішення саме по собі не створювало юридичного факту припинення шлюбу без державної реєстрації (ст. 115 СК України у редакції 2008 року), а актовий запис лише фіксує дату реєстрації. Звертає увагу апелянт на те, що окрім вищенаведеного суд проігнорував правову природу актового запису цивільного стану та встановлений законом порядок ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Таким чином, на думку апелянта, суд розглянув спір, який не належав до адміністративної юрисдикції, не встановив наявності реального порушення прав позивача, порушив принципи правової визначеності, змагальності та розумного строку розгляду справи, неправильно ототожнив дату припинення шлюбу з датою його державної реєстрації, проігнорував презумпцію достовірності актового запису цивільного стану та встановлений законом порядок ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, допустив внутрішню суперечність мотивів рішення. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 у справі № 260/362/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог – відмовити повністю. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2008 року, яке ухвалене у цивільній справі №2п-1562/08, шлюб, зареєстрований 23 липня 1998 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 323, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2008 року, що ухвалене у цивільній справі № 2п-1562/08, набуло законної сили 22 травня 2008 року (а.с. 15-17).
З метою внесення відповідних відомостей до державних реєстрів актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 22 травня 2008 року - днем набуття законної сили рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2008 року в справі № 2п-1562/08 про розірвання шлюбу, представник позивача звернулася із листом до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за № 62 від 25 жовтня 2024 року (а.с. 20-23). 
Листом за № 1906/31.13-25 від 12 листопада 2024 року "Про розгляд адвокатського запиту", представнику позивача відмовлено, посилаючись на Закон України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та на необхідність особистої подачі письмової заяви позивачем до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 24-25).
04 грудня 2024 року, позивач звернулася до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, та подала належним чином завірену копію рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2008 року в справі № 2п-1562/08 про розірвання шлюбу та просила внести відомості про державну реєстрацію розірвання шлюбу на підставі рішення суду, 22 травня 2008 року - днем набуття законної сили рішення суду в справі № 2п-1562/08. 
16 січня 2025 року позивачем було отримане свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 16 січня 2025 року, у якому зазначено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що 16 січня 2025 року складено відповідний актовий запис № 3 (а.с. 26).
Відповідно до вказаного актового запису про розірвання шлюбу № 3 від 16 січня 2025 року, у пункті 10 "Підстава державної реєстрації розірвання шлюбу" вказано: "рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13.05.2008 року справа №2п- 1562/08" (а.с. 50).
Також встановлено, що у повному витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу за № 00052286593 від 09 липня 2025 року, у розділі "Зміни, внесені до відомостей актового запису: "Запис №2", Тип змін: Внесення/видалення відомостей щодо розірвання шлюбу", у графі "Підстава внесення змін:" зазначено: "актовий запис про розірвання шлюбу № 3 від 16 січня 2025 p., відділ ДРАЦС у місті Ужгороді" (а.с. 69-72).
У повному витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу за №00052287156 від 09 липня 2025 року, у розділі "Відомості щодо актового запису про шлюб, який зареєстровано", у графі "Підстава реєстрації розірвання шлюбу:" вказано: "рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13.05.2008 року справа № 2п-1562/08" (а.с.а.с. 74-76).
Не погоджуючись із зазначенням дати державної реєстрації розірвання шлюбу, позивач звернулася із даним позовом до суду. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Частина друга статті 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи. Позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду. Відповідач - це суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Статтею 5 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Згідно ч.1, ч.3 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватноправовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.
Із змісту наведених вище правових норм видно, що при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.
Суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - суб`єкт владних повноважень.
При цьому, юрисдикція адміністративних судів поширюється не на всі публічно-правові спори, а лише на ті спори, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і для яких законом не встановлений інший порядок судового вирішення.
При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.
Приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством.
За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але й вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача у сфері публічно-правових відносин.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, зокрема у постанові від 18.08.2022 у справі №540/421/21.
Із матеріалів адміністративної справи та змісту кінцевих (остаточних) позовних вимог видно, що позивач не оскаржує рішень (дій чи бездіяльності) відповідача Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Івано - Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо внесення змін до відомостей актового запису в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, а також не ставить вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії через протиправність його поведінки, а просить внести зміни до розглядуваного актового запису, у зв`язку з незгодою з вказаною у відомостях про державну реєстрацію розірвання шлюбу датою розірвання шлюбу. 
Колегія суддів також враховує, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 49 Цивільного кодексу (далі - ЦК України). Актом цивільного стану є, зокрема, народження фізичної особи, шлюб (частина друга статті 49 ЦК України).
Аналогічні за змістом приписи закріплені у статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон).
Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи й офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті (частина перша статті 9 Закону).
Відповідно до абзаців першого та четвертого частини третьої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актовий запис цивільного стану є офіційним документом органу державної реєстрації актів цивільного стану та безспірним доказом фактів, реєстрація яких ним посвідчується, до моменту його спростування у судовому порядку.
Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку (частина перша статті 22 Закону).
Як уже зазначалося вище, позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 16 січня 2025 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що 16 січня 2025 року складено відповідний актовий запис № 3, проте позивач зазначає, що відомості про державну реєстрацію розірвання шлюбу на підставі рішення суду про розірвання шлюбу вносяться днем набуття законної сили рішення суду в справі № 2п-1562/08, а саме: 22 травня 2008 року, а відтак відповідачем було протиправно вказано дату розірвання шлюбу: 16 січня 2025 року, а не 22 травня 2008 року. 
Колегія суддів також враховує, що відповідачем не заперечується той факт, що саме день набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу – 22 травня 2008 року є днем припинення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. 
Тобто у розглядуваних правовідносинах відсутній спір щодо моменту припинення сімейних правовідносин, який встановлений рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 2п-1562/08 від 13.05.2008 року, що набрало законної сили. 
Актовий запис про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 містить чітку, однозначну та юридично значущу підставу державної реєстрації розірвання шлюбу – рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2008 року у справі № 2п-1562/08, що є беззаперечним доказом факту припинення шлюбу саме з дати набрання цим рішенням законної сили. 
Відповідно до частини другої статті 114 СК України (у редакції від 24.04.2008 року, чинній на момент набрання законної сили рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 2п-1562/08 від 13.05.2008 року), у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
Згідно статті 115 СК України (у редакції від 24.04.2008 року, чинній на момент набрання законної сили рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 2п-1562/08 від 13.05.2008 року), розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка.
Окрім цього, 27.07.2010 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», у пункті 2 Прикінцевих та перехідних положень якого міститься пряма норма про те, що розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності цим Законом, підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Колегія суддів звертає увагу на те, що СК України не обмежує строк реєстрації розірвання шлюбу, здійсненого за рішенням суду, в державному органі реєстрації актів цивільного стану. 
Натомість стаття 115 СК України передбачає обов`язок колишньої дружини або чоловіка подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану відповідну заяву. При цьому, така реєстрація має лише посвідчувальний характер, а законодавство з проведенням реєстрації розірвання шлюбу, здійсненого за рішенням суду, в державному органі реєстрації актів цивільного стану, момент припинення шлюбу не пов`язує.
Таким чином, актовий запис цивільного стану за своєю правовою природою фіксує лише момент вчинення реєстраційної дії органом державної реєстрації актів цивільного стану, але жодним чином не визначає момент розірвання шлюбу. 
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції помилково ототожнив дату припинення шлюбу (22.05.2008 – дата набрання законної сили рішенням суду), з датою державної реєстрації розірвання шлюбу (16.01.2025 – дата складання актового запису). 
Крім цього, колегія суддів зауважує, що судове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2008 року у справі № 2п-1562/08 не може бути самостійною підставою для внесення змін до актового запису про шлюб, оскільки на момент набрання законної сили вказаним рішенням суду чинне законодавство передбачало, що розірвання шлюбу за рішенням суду вимагає державної реєстрації цього факту в органі державної реєстрації актів цивільного стану. 
Відтак, для внесення змін до графи «Підстава внесення змін» у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян правомірним є посилання саме на складений на підставі відповідного судового рішення актовий запис про розірвання шлюбу, а не на саме судове рішення.
Таким чином, судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою те, що на момент 2008 року судове рішення саме по собі не створювало юридичного факту припинення шлюбу без державної реєстрації (ст. 115 СК України у редакції 2008 року), а актовий запис лише фіксує дату реєстрації. 
Як уже зазначалося вище, згідно частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану здійснюється шляхом складення актових записів цивільного стану.
Актовий запис цивільного стану є офіційним документом органу державної реєстрації, який підтверджує факт проведення державної реєстрації відповідного акта цивільного стану та, згідно з частиною третьою статті 9 цього Закону, є безспірним доказом фактів, які ним посвідчуються, до моменту його спростування у судовому порядку. Закон також чітко розмежовує правову природу актового запису та Державного реєстру актів цивільного стану громадян (далі – Реєстр).
Відповідно до частини першої статті 11 Закону, Реєстр є державною електронною інформаційною системою, яка лише містить відомості про актові записи, зміни до них та інші реєстраційні дії. Тобто Реєстр має виключно похідний характер і не є первинним носієм юридично значущої інформації.
Якщо надалі до актового запису цивільного стану вносяться зміни або здійснюються інші відмітки і на лицьовому боці паперового носія актового запису цивільного стану зазначаються підстави їх унесення, то одночасно аналогічні зміни та доповнення, інші відмітки та підстави їх унесення вносяться до Реєстру (абзац перший пункту 2.1.5 пункту 2.1 розділу ІІ Інструкції з ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.07.2008 № 1269/5).
Так, у паперовому актовому записі про шлюб прямо зазначено підставу внесення змін – актовий запис про розірвання шлюбу № 3 від 16 січня 2025 року. Внесені до Реєстру відомості повністю відтворюють зміст паперового актового запису, достовірність якого презюмується законом та не потребує додаткового доказування. 
Таким чином, апеляційним судом не встановлено фактів протиправності рішень (дій чи бездіяльності) відповідача як суб`єкта владних повноважень, у розглядуваних правовідносинах щодо відомостей про розірвання шлюбу. 
Отже, позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо внесення змін до відомостей відповідного актового запису, являються безпідставними. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, згідно приписів статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції від 22.12.2025 та прийняття нової постанови суду, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України,

постановив:

Апеляційну скаргу Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України – задоволити. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року в адміністративній справі №260/362/25 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зобов`язання вчинити дії – скасувати та прийняти нову постанову. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська