КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10441/2026
Справа № 757/8767/24-ц

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

09 вересня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 січня 2026 року, ухвалене у складі судді Вовка С.В. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

В лютому 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суми заборгованості за договором позики від 17 грудня 2019 року в розмірі 7 715 760,71 грн., з яких 4 879 420 грн., що за середнім курсом продажу долара США комерційними банками еквівалентно 127 400 доларів США - заборгованість з повернення позики, 2 836 340,71 грн. відсотки за користування позикою, а також судовий збір в розмірі 15140 грн.
Позов мотивував тим, що 17 грудня 2019 року уклав з відповідачем договір позики, за умовами якого передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 3 090 087 грн., що на дату укладання договору було еквівалентно 128 400 доларів США за середнім курсом продажу комерційними банками, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти до 17 грудня 2020 року включно. Згідно п. 2.2 договору позика повертається у строки та порядку, визначеному п. 2.6 договору, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики. Сторонами було погоджено графік повернення позики. Відповідач порушив умови договору та не повернув суму позики в повному обсязі у встановлений строк, а саме ним повернуто лише суму, еквівалентну 1000 доларів США, 12 жовтня 2020 року.
Сума неповернутої заборгованості станом на дату подання цього позову становить еквівалент 127 400 доларів США, що станом на 29 січня 2024 року за середнім обмінним курсом в банках України становить 4 879 420 грн.
Положеннями ст. 1048 ЦК України також передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, і якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Таким чином, розмір відсотків станом на дату подання цього позову за період з 17 грудня 2019 року по 29 січня 2024 року включно становить 2 836 340,71 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 січня 2026 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 5 283 470,10 грн., з яких 4 879 420 грн. заборгованість з повернення позики та 404 050,10 грн. відсотки за користування позикою, а також судовий збір у розмірі 10140 грн., в решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 січня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України щодо обов`язку суду зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи до набрання рішенням в іншій справі законної сили.
Пояснював, що суд першої інстанції порушив вказане положення закону, адже відновив провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по іншій справі № 953/9431/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, який є предметом розгляду даної справи.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року провадження в справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 953/9431/24-ц. 30 червня 2025 року Київським районним судом м. Харкова ухвалене рішення про відмову в позові, однак вказане рішення не набрало законної сили.
Проте ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року провадження у даній справі поновлено та призначено справу до розгляду.
На момент поновлення провадження в справі і станом на день подання апеляційної скарги рішення не набрало законної сили, оскільки ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Наразі судом досліджується питання недійсності договору позики, укладеного між сторонами, однак суд першої інстанції вже ухвалив рішення, відповідно до якого стягнув з ОСОБА_1 заборгованість по такому договору. Отже, судом першої інстанції порушено п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
Щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, вказував, що викладені в позові обставини не відповідають дійсності, оскільки після укладення договору позики ОСОБА_3 передав йому 100000 доларів США, тобто не всю узгоджену суму.
Наводив зміст абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України щодо моменту укладення договору позики з моменту укладення передання грошей, посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 щодо природи реального договору, наголошував, що договір позики від 17 грудня 2019 року є неукладеним, що також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду в постанові від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19.
Стверджував, що у даному випадку доведення факту передання не всієї суми позики прямо впливає на можливість задоволення позову, адже за неукладеним договором не можна стягнути кошти з відповідача через ті способи захисту, з якими звернувся позивач.
Питання обрання позивачем неналежного способу захисту було викладено в поясненнях від 22 грудня 2025 року, однак суд першої інстанції взагалі не надав ніякого спростування вказаним аргументам та проігнорував позицію відповідача. Оскільки суд першої інстанції не досліджував обставини обрання позивачем неналежного способу захисту, що має місце в межах даного спору, то оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Від позивача ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Посилався на те, що у Печерського районного суду м. Києва були відсутні підстави для зупинення провадження, з огляду на те, що 07 березня 2024 року судом відкрито загальне позовне провадження у даній справі, а 16 жовтня 2024 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження.
03 квітня 2025 року Печерським районним судом м. Києва задоволено клопотання відповідача та зупинено розгляд справи до набрання законної сили рішенням у справі № 953/9431/24-ц. 30 червня 2025 року за результатами розгляду справи № 953/9431/24-ц Київським районним судом м. Харкова ухвалене рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.
11 серпня 2026 року Печерським районним судом м. Києва поновлено провадження у справі. Клопотання про зупинення провадження у справі № 757/877/24-ц подано відповідачем 03 квітня 2025 року, тобто вже після закриття підготовчого провадження у справі.
В той же час, провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-4, 4-1 ч. 1 ст. 251 та пунктами 1-3 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, а відповідач у клопотанні про зупинення провадження у справі посилався на п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.
Оскільки підготовче провадження у справі № 757/8767/24-ц було закрито з 16 жовтня 2024 року і справа вже перебувала на стадії її розгляду по суті, заявлені відповідачем підстави не є належними підставами для зупинення провадження, а отже поновлення провадження у справі відбулось з дотриманням вимог ЦПК України. Натомість, необґрунтоване зупинення провадження у справі могло призвести до ще більшого затягування строків розгляду справи і перебування у стані невизначеності учасників процесу.
Щодо тверджень відповідача, що сума позики є меншою, ніж зазначена в договорі позики, звертав увагу, що такі твердження не підкріплені жодними доказами та не відповідають фактичним обставинам справи.
Повідомляв, що договір позики укладено в письмовій формі та підписано особисто сторонами. Згідно умов договору позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в сумі 3 090 087 грн., що на дату укладення договору було еквівалентно 128 400 доларів США за середнім курсом продажу долара США, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти до 17 грудня 2020 року включно. На останній сторінці договору позики міститься розписка ОСОБА_1 про отримання коштів за договором в повному обсязі. В даному випадку письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику в розмірі, що передбачений умовами правочину.
Підсумовував, що з огляду на умови договору позики, доводи апеляційної скарги стосовно отримання суми позики в меншій сумі, ніж зазначено в договорі позики, не відповідає умовам договору та не підтверджено жодними доказами.

В судовому засіданні брала участь представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в режимі відеоконференції, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки-повідомлення: відповідачу ОСОБА_1 на поштову адресу та до електронного кабінету, представнику відповідача ОСОБА_2 - до електронного кабінету. 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки між сторонами 17 грудня 2019 року було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 в якості позики грошові кошти в сумі 3 090 087 грн., що на дату укладення договору позики за середнім курсом продажу долара США комерційними банками було еквівалентно 128 400 доларів США, строком до 17 грудня 2020 року, у встановлений строк ОСОБА_1 суму позики в повному розмірі не повернув, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума неповернутої позики 4 879 420 грн., що еквівалентно 127 400 доларів США, а також проценти за користування позикою в розмірі 404 050,10 грн. за період з 17 грудня 2019 року по 17 грудня 2020 року.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 17 грудня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 3 090 087 грн., що на дату укладання договору позики було еквівалентно 128 400 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути отримані кошти до 17 грудня 2020 року включно (а. с. 9 - 10).
Відповідно до пункту 4.1 договору позики, своїм підписом під цим договором позичальник ( ОСОБА_1 ) підтверджує факт отримання ним грошових коштів від позикодавця ( ОСОБА_3 ) в сумі 3 090 087 грн., що еквівалентно 128 400 доларів США за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладання договору позики.
В пункті 15 договору позики зазначено, що сторонам відомі та зрозумілі умови позики, про чинність правочину, порядок укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі (але не обмежуючись) зміст ст. 533, 625, 1046-1052 ЦК України, ст. 57, 59, 64, 65, 74 СК України.
Згідно з п. 2.2 договору позики, позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 2.6. цього договору, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошових коштів в рахунок повернення позики.
Пунктом 2.4 договору позики встановлено, що про кожен факт повернення позики або її частини в готівковій формі позикодавець або уповноважена ним особа надає позичальнику власноручно підписану ним розписку про отримання грошових коштів.
Відповідно до п. 2.6 договору позики, позика повертається частинами в наступному порядку:
а) в строк до 17 січня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2 100 (дві тисячі сто) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
б) в строк до 17 лютого 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 2 100 (дві тисячі сто) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
в) в строк до 17 березня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
г) в строк до 17 квітня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
д) в строк до 17 травня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
е) в строк до 17 червня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
є) в строк до 17 липня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
ж) в строк до 17 серпня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
з) в строк до 17 вересня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
и) в строк до 17 жовтня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
і) в строк до 17 листопада 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 4000 (чотири тисячі) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору;
ї) в строк до 17 грудня 2020 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 88200 (вісімдесят вісім тисяч двісті) доларів США 00 центів за курсом, визначеним в порядку, передбаченому пунктом 2.2. цього договору.

У строки, що встановлені договором позики, відповідач суму позики позивачу не повернув, і ним повернуто лише 1000 доларів США 12 жовтня 2020 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Оскільки за змістом договору позики його підписання позичальником свідчить про отримання ним грошових коштів, обумовлених договором позики, а крім того, у договорі позики наявна розписка ОСОБА_1 від 17 грудня 2019 року «Кошти за цим договором отримані в повному обсязі» (а. с. 10), апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції, яким встановлено обставини укладання договору позики між сторонами та фактичну передачу грошових коштів, а доводи апеляційної скарги, що грошові кошти в дійсності передавались у меншій сумі, а саме в розмірі 100 000 доларів США, і судом першої інстанції ці обставини проігноровані, відхиляє як безпідставні.

Враховуючи вищевикладене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом посилання апеляційної скарги на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 щодо природи реального договору, в постанові від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 про те, що при встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Положеннями статті 1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Разом із тим, зазначений договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції у судовому порядку недійсним або неукладеним не визнавався, тому доводи апеляційної скарги щодо безгрошовості позики є необґрунтованими.

Положеннями ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Судом першої інстанції враховано правові висновки Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, у якій зазначено «Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18».

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що у договорі позики не зазначені проценти та не вказано, що він безпроцентний, а предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні, поверненню підлягає сума у гривнях, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позивач має право та підстави нарахувати проценти за договором позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, за період його дії в межах строку, встановленого для повернення позики.

За даних обставин суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача проценти за договором позики за період його дії в межах строку, встановленого для повернення позики, а саме за період з 17 грудня 2019 року по 17 грудня 2020 року у розмірі облікової ставки НБУ, а саме 404 050,10 грн.

Апеляційний суд звертає увагу, що у рішенні суду першої інстанції помилково встановлено, що сума неповернутої позики станом на дату подання позову становить 4 879 420 грн., що за середнім курсом продажу долара США комерційними банками 38,3 грн. за 1 долар США еквівалентно 128 400 доларів США.

Оскільки 4 879 420 грн. за вказаним курсом має в дійсності арифметично дорівнювати 127 400 доларів США, наведене є очевидною опискою, яка не вплинула на правильність розрахунків та висновків суду і яка може бути виправлена в порядку ст. 269 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить спростування висновків рішення суду першої інстанції в наведеній частині, а також заперечень щодо арифметичної правильності нарахування даних сум.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на обрання позивачем неналежного способу захисту, водночас не зазначив, який, на його думку, спосіб захисту порушених прав кредитора має застосовуватися у даному випадку.

Апеляційний суд зауважує, що в розумінні положень ст. 16 ЦК України, якою встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів, вимоги ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики та процентів за користування позикою безпосередньо відповідають змісту порушеного права та характеру зобов`язання, в зв`язку з чим відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги як необґрунтовані.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушив п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, оскільки відновив провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням по іншій справі № 953/9431/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, який є предметом розгляду даної справи, апеляційний суд враховує таке.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у даній справі № 757/8767/24-ц та призначено справу до судового розгляду на 05 лютого 2025 року (а. с. 64).
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі задоволено, провадження в справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 953/9431/24-ц, предметом позову в якій є визнання недійсним договору позики від 17 грудня 2019 року (а. с. 109).
30 червня 2025 року Київським районним судом м. Харкова ухвалене рішення про відмову в позові.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 серпня 2025 року провадження у даній справі поновлено та призначено справу до розгляду (а. с. 115).
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження.
01 вересня 2025 року, а також в подальшому повторно 30 вересня 2025 року представником ОСОБА_1 подавалось клопотання про зупинення провадження в справі до набрання законної сили остаточним судовим рішенням у справі № 953/9431/24, оскільки рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року не набрало законної сили і обставини, що викликали зупинення провадження у справі № 757/8767/24-ц, усунуто не було.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2025 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі залишено без задоволення (а. с. 149).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі є тимчасовим припиненням всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зупинення провадження у справі не повинне призводити до необґрунтованого зволікання з розглядом справи.

Разом із тим, частиною 3 ст. 210 ЦПК України передбачено, що провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3, 4-1 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу.

На час розгляду клопотання позивача про зупинення провадження в справі дана справа перебувала на стадії її розгляду по суті, оскільки підготовче провадження закрито ухвалою суду першої 752/15660/22, відтак зупинення провадження у справі на стадії її розгляду по суті з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, було неможливим з огляду на імперативну заборону ч. 3 ст. 210 ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, відмовляючи ухвалою від 10 грудня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, не припустився порушень норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2026 року. 

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.