Справа № 156/440/26
Провадження № 2/156/404/26
Рядок статзвіту № 

Р І Ш Е Н Н Я 
і м е н е м У к р а ї н и 
01 липня 2026 року сел. Іваничі
Іваничівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Федечко М.О.,
за участю секретаря судового засідання Салатюк Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження у сел. Іваничі цивільну справу № 156/440/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Поромівська сільська рада, Володимирського району Волинської області про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 – не з`явилася,
представник позивача ОСОБА_3 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
представник третьої особи Поромівська сільська рада, Володимирського району Волинської – не з`явився,
в с т а н о в и в :
Короткий виклад обставин справи.
22.04.2026 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Поромівська сільська рада, Володимирського району Волинської області про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №303693 та скасування запису про реєстрацію права власності за відповідачем на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також просила стягнути судові витрати.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.03.2012 року, згідно з договором дарування житлового будинку, вона отримала у власність житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до зазначеного договору дарування, вона отримала майно описане, як предмет договору, зазначене у пункті 1.2. Договору. Також, у відповідності до пункту 1.6. Договору дарувальник засвідчив, що йому роз`яснено зміст ст.120 ЗК України відносно земельної ділянки, на якій розміщений відчужуваний житловий будинок із надвірними спорудами, площею 0,25 га із кадастровим номером: 0721180400:02:004:0020.
Вона зареєстрована в вищезазначеному житловому будинку із 28.09.2011 року та маючи намір розпорядитись власним майном, в тому числі і вказаним житловим будинком, здійснила відповідне розпорядження у приватного нотаріуса та склала заповіт на онуку, ОСОБА_4 .
У зв`язку із наявним погіршенням загального стану здоров`я через поважний вік, вона вирішила надати можливість онуці, ОСОБА_4 розпорядитись житловим будинком заявниці на власний розсуд при її житті з урахуванням народження правнучки. При зверненні до нотаріуса за зазначеною довіреністю з`ясувалось, що вона не являється власником земельної ділянки, на якій розташований її житловий будинок, оскільки відповідач (дарувальник), ОСОБА_2 , після укладення Договору дарування від 23.03.2012 року оформив право власності на земельну ділянку із кадастровим номером: 0721180400:02:004:0020 та зареєстрував 26.04.2012 року Державний Акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 303693 для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не повідомивши власника будинку через власні неприязні відносини у зв`язку із сімейними обставинами.
Відтак, вона дізналась, що земельна ділянка для обслуговування її житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в супереч вимогам статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України, була приватизована відповідачем після вчинення правочину відносно житлового буднику та належить йому на праві власності згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку від 26.04.2012 року.
Ствердила, що відповідач не має ніякого відношення до житлового будинку, не проживає в ньому, не бажає здійснити відповідний правочин в досудовому порядку, відмовляється спілкуватись, підтримувати будь який зв`язок та таким чином перешкоджає їй у здійсненні належного оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку для обслуговування власного житлового будинку.
У зв`язку з наведеним позивач просить суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача на її користь земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 0721180400:02:004:0020 за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №303693 та скасувати запис про реєстрацію права власності за відповідачем на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також стягнути судові витрати.
Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано.
Позиція учасників процесу
В судове засідання позивач не з`явилася. Однак її представник (діє на підставі ордеру серії АС №1182494 від 15.04.2026 року) ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Просив позов задовольнити, а також стягнути з відповідача судові витрати: судовий збір та витрати на правову допомогу.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечив щодо позовних вимог, зазначив, що дійсно ним був подарований житловий будинок його матері ОСОБА_1 , до земельної ділянки під цим будинком він немає на даний час жодного відношення. Висловив заперечення лише щодо стягнення з нього судових витрат, наголосивши, що у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, не має можливості сплатити такі великі витрати за роботу адвоката позивача. 
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Поромівська сільська рада, Володимирського району Волинської області в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшло клопотання про розгляд цієї цивільної справи за відсутності їхнього представника.
Процесуальні дії у справі
Ухвалою суду від 27.04.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, проведення розгляду справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 
Підготовче судове засідання призначене на 19.05.2026 року відкладено у зв`язку з клопотанням представника позивача.
Ухвалою суду від 02.06.2026 року в цивільній справі №156/440/26 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 01.07.2026 року о 13:15 год.
Заслухавши присутніх в судовому засіданні учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.
Обставини справи, встановлені судом
Відповідно до копії Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №31515358 від 03.10.2011 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належав, на підставі договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 (а.с. 16).
Судом встановлено, що 23.03.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування відповідно до якого відповідач передав в дар позивачеві житловий будинок з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 . 
Відповідно до п.1.6 вище вказаного договору, дарувальник ОСОБА_2 свідчить, що на підставі Довідки виданої Управлінням Держкомзему у Іваничівському районі Волинської області 20.03.2012 за №02.06/423, земельна ділянка на якій розташований відчужуваний житловий будинок з надвірними будівлями становить 0,2500 га, кадастровий номер 0721180400:02:004:0020 належить йому на праві приватної власності, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (обдаровуваному) роз`яснено зміст ст.120 ЗК України (а.с. 11-12).
Згідно з копією довідки Управління Держкомзему у Іваничівському районі ГУ Держкомзему у Волинській області №02.06/423 від 20.03.2012 року, станом на 20.03.2012 року ОСОБА_2 виготовив технічну документацію із землеустрою по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку на підставі якої земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд розташована в с.Бортнів, Бужанківської сільської ради був визначений кадастровий номер №0721180400:02:004:0020. Земельній ділянці розташованій в с.Бортнів, Бужанківської сільської ради площею 0,3000 га для ведення особистого селянського господарства був визначений кадастровий номер 0721180400:02:004:0019 (а.с. 14). 
Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №303693, такий підтверджує, що на підставі рішення Бужанківської сільської ради від 26.01.2012 №13/2 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки №0721180400:02:004:0020. Державний акт зареєстровано 26.04.2012. (а.с.17)
Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав №469391217 від 23.03.2026 року, житловий будинок, загальною площею 76,4 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 13).
Відповідно до Витягу №НВ-0700199562026 від 07.04.2026 року із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 0721180400:02:004:0020 становить 197043,00 грн. (а.с. 15).
Технічний паспорт на об"єкт нерухомого майна містить фактичні технічні характеристики об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії заповіту (а.с.24) від 10.11.2025 року ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_4 все своє майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося.
На підтвердження свого скрутного матеріального становища та розміру доходів відповідач ОСОБА_2 надав суду копію трудового договору від 19.05.2026 відповідно до якого, останній працює на ПП «Аутпост-СК» та договір повної матеріальної відповідальності від 19.05.2026 року. ОСОБА_2 має ІІІ групу інвалідності, здійснює сплату земельного податку, його заробітна плата на ПП «Аутпост-СК» з 01.06.2026 по 15.06.2026 становить 3516,28 грн., також останній отримує пенсію в розмірі 2595,00 грн.
Також представником позивача надано суду докази про те, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа – підприємець, вид його діяльності: роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу інтернет.

Застосоване судом законодавство та висновки суду
Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб.
Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ч.1 ст.78 ЗК України).
Відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Статтею 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Відповідно до ч.1 ст.153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).
Як було встановлено судом, житловий будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, вибув з власності відповідача у зв`язку з його відчуженням за договором дарування, при цьому положення ст.120 ЗК України сторонам правочину було роз"яснено.
В цьому аспекті слід звернути увагу на закріплений у цивільному законодавстві принципі єдності юридичної долі житлового будинку, будівлі або споруди та земельної ділянки, на якій вони знаходиться (ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України).
При відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).
Враховуючи цей принцип, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК, особи, які набули право власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №318/1274/18 (провадження №61-6807св19).
Таким чином, розглянувши справу в межах заявленого предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи закріплений у цивільному законодавстві принципі єдності юридичної долі житлового будинку, будівлі або споруди та земельної ділянки, на якій вони знаходиться (ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України) та те, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не було визначено умовами договору, визнання відповідачем позову, тому суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення, однак в частині позовних вимог про витребування з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.
Стосовно позовних вимог про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування запису про реєстрацію права власності за відповідачем
Поряд з вимогами віндикаційного позову, позивач заявляє вимоги про скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №303693 та запису про реєстрацію права власності за відповідачем на зазначену земельну ділянку. 
Разом з тим, при вирішенні спору, судом взято до уваги, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що судове рішення про задоволення віндикаційного позову саме по собі є достатньою підставою для внесення державним реєстратором відповідних записів до Державного реєстру. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Застосовуючи вказані висновки до розглядуваної ситуації суд зазначає, що оскільки земельна ділянка вибула з володіння позивача, то ефективним способом захисту порушеного права в даному випадку є саме позов про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
На переконання суду витребування майна з володіння ОСОБА_2 є достатньою підставою для внесення державним реєстратором відповідних записів до Державного реєстру. Тому задоволення позовних вимог в частині скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та запису про реєстрацію права власності не призводить до поновлення чи ефективного захисту прав позивача, а його права вже повністю захищені за фактом задоволення віндикаційного позову. Тому в цій частині, в задоволенні позову слід відмовити, незважаючи на визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання може бути прийняте лише тоді, коли воно не суперечить вимогам закону.
Судові витрати
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у сумі 1970,43 грн. за позовну вимогу про витребування земельної ділянки підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі, оскільки такі вимоги були задоволенні судом, в той же час у похідних вимогах судом було відмовлено.
Оцінюючи обґрунтованість заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу, суд враховує, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України).
Суд виходить із диспозиції ч.1 ст.137 ЦПК України, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.09 р. № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо.
Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст.3, ст.59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
За змістом положень статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
З приводу наведеного приймається до уваги те, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.
Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
На підтвердження понесених витрат позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги від 31.03.2026 року, копію ордеру серії АС №1182494 від 15.04.2026 року, копію свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю, копію розрахунку витрат клієнта ОСОБА_5 понесених у зв`язку з отриманням правничої допомоги (загальна сума витрат 25000,00 грн.), копію Акту-передачі виконаних робіт від 16.04.2026 року.
На заперечення суми стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу, останній надав копії документів щодо підтвердження його матеріального становища, а саме про отримання ним пенсії у розмірі 2595,00 грн, заробітної плати у формі авансу в розмірі 3516,28 грн., копію посвідчення в якому зазначено, що він є інвалідом ІІІ групи.
Оцінюючи надані докази сторонами у справі щодо витрат на правничу допомогу, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, обсягом та змістом наданих адвокатських послуг і виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 гривень. На думку суду зазначена сума відповідає принципу співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 182, 317, 319, 321, 328, 373, 377, 387 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 81, 120, 152, 153 ЗК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -
у х в а л и в :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Поромівська сільська рада, Володимирського району Волинської області про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння – задовольнити частково.
Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 0721180400:02:004:0020 за адресою: АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1970 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят) гривень 43 копійок зі сплати судового збору та 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень на професійну правничу допомогу.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Інформація щодо сторін та інших учасників справи:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Представник позивача ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає: АДРЕСА_4 . 
Третя особа Поромівська сільська рада, Володимирського району Волинської області, код ЄДРПОУ 04333359, місцезнаходження: 45311, с. Поромів, вул. Центральна, 1-Б, Володимирський район, Волинська область.
Повний текст рішення суду складено та підписано 09 липня 2026 року.

Суддя М. О. Федечко