ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 вересня 2026 року | справа № 380/8269/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» до Львівської митниці, про визнання протиправними та скасування рішень.
Суть справи.
До Львівського окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «БоксВей» (далі – позивач, ТОВ «БоксВей») з позовом до Львівської митниці (далі – відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 01.04.2026 №UA209000/2026/000516/2;
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 03.04.2026 №UA209000/2026/000536/2;
- визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 02.04.2026 №UA209000/2026/000528/2.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з метою митного оформлення товарів позивач подав до Львівської митниці електронні митні декларації, відповідно до яких заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначених у графі 31 митних декларацій. Разом з митними деклараціями в якості підстави для застосування основного методу визначення митної вартості товару надав документи, які містять усі відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її. Проте відповідач протиправно, здійснив коригування митної вартості ввезеного товару, що спричинило необхідність сплати різниці між сумами митних платежів, що нанесло значні збитки позивачу.
Ухвалою суду від 01.05.2026 позовну заяву залишено без руху.
Позивач у встановлений строк недоліки позовної заяви усунув належним чином.
Ухвалою суду від 18.05.2026 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику сторін.
Ухвалою суду від 17.09.2026 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зміну виду провадження.
Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві. Вказав, що за результатами проведеного опрацювання встановлені невідповідності у поданих документах та відсутність належних відомостей, які обґрунтовують заявлені числові значення митної вартості, визначеної за основним методом. У сукупності всі перелічені фактори вказують на наявність розбіжностей у поданих до митного оформлення документах та відсутність всіх відомостей щодо обставин купівлі-продажу товару. Відповідно до вимог пункту 2 частини 6 статті 54 Митного кодексу України, у зв`язку з неподанням декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах 2-4 статті 53 Митного кодексу України, відповідач не визнає заявлену митну вартість. Проведено консультації з декларантом згідно з статтею 57 Митного кодексу України. Тому, посадові особи Львівської митниці під час здійснення контролю митної вартості імпортованого позивачем товару діяли в межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства України.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримав повністю.
Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (частина 2 статті 262 КАС України).
Суд на підставі позовної заяви, відзиву, відповіді на відзив, а також долучених письмових доказів,
в с т а н о в и в :
Позивач уклав із компанією «TIANJIN KINGNOD FURNITURE CO., LTD», Китай зовнішньоекономічний договір (Контракт) №KND202509 від 24.09.2025 (далі – Контракт).
Відповідно до істотних умов контракту продавець поставляє та передає у власність покупця меблі (далі -товар), покупець приймає та оплачує товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною контракту. Найменування, асортимент, кількість та ціна за одиницю товару узгоджується сторонами на кожну партію та зазначаються у проформі інвойсах, які є невід`ємною частиною контракту. Умови поставки: FOB XINGANG, TIANJIN Port відповідно до «Інкотермс 2010».
Відповідно до інвойсу №KND25629 від 29.12.2025 позивач придбав у продавця товар «Меблі для сидіння з дерев`яним каркасом, оббивка з тканини та/або екошкіра, що не обертаються та не перетворюються на ліжка» в асортименті.
З метою митного оформлення вказаного товару позивач подав до митного органу митну декларацію №26UA209170027844U4 відповідно до якої було заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації.
На підтвердження обґрунтованості заявленої у митній декларації №26UA209170027844U4 митної вартості товару та обраного методу його визначення декларант надав митному органу разом з декларацією: Пакувальний лист (Packing list) б/н від 29.12.2025; Рахунок-проформа (Proforma invoice) №KND25629 від 27.11.2025; Рахунок-фактура (iнвойс) (Commercial invoice) №KND25629 від 29.12.2025; Коносамент (Bill of lading) №UTRUST25123577 від 04.01.2026; Накладна УМВС (SMGS consignment note (rail)) №31528674 від 21.03.2026; Автотранспортна накладна (Road consignment note) №3287 від 31.03.2026; Декларацiя про походження товару (Declaration of origin) №KND25629 від 29.12.2025; Банківські платіжні документи, що стосуються товару №192 від 02.12.2025, №244 від 16.01.2026; Рахунок-фактура про надання транспортно експедиційних послуг від виконавця договору №322 від 23.03.2026; Зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі продажу, стороною якого є виробник товарів №KND202509 від 24.09.2025; Договір про надання послуг митного брокера б/н від 01.09.2025; Договір (контракт) про перевезення №K010725-23 від 02.07.2025; Копія митної декларації країни відправлення № 021720250000391287 від 31.12.2025; Митна декларація, за якою було відмовлено у випуску товарів 26UA209170027844U4 від 01.04.2026.
За результатами опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала вимогу в якій просила надати додаткові документи, що підтверджують митну вартість відповідно до статті 53 Митного кодексу України.
На виконання вимоги митного органу декларант позивача надав прайс листа, інтернет пропозицію. Повідомив, що інші документи надати неможливо. Просив визначити митну вартість відповідно до поданих документів.
За результатами розгляду поданих документів Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю та прийняла рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000516/2 від 01.04.2026.
Рішення про коригування митної вартості товарів обґрунтовує тим, що Львівською митницею заявлена митна вартість не може бути визначена, оскільки у поданих документах відсутні всі відомості, які місять інформацію про ціну, що фактично була сплачена за товар. Додатково вказано про проведення консультації з декларантом відповідно до статті 53 Митного кодексу України про застосування другорядного методу 2ґ (стаття 64 Митного кодексу України). Основою для розрахунку «товару 1 слугувала митна вартість товару "меблі для сидіння ", оформленого за МД № UA101090/2026/2274 від 10.03.2026 р. Скоригована митна вартість склала 4,01 дол. США/кг. Коригування на обсяг партії товару, комерційні рівні не здійснювалося оскільки заявлені показники оцінюваної партії товару відповідають таким у джерелі; товару 2 слугувала митна вартість товару "меблі для сидіння ", оформленого за МД № UA100160/2026/500244 від 15.01.2026 р. Скоригована митна вартість склала 4,02 дол. США/кг».
Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю й оформила картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000391. З метою випущення товару у вільний обіг позивач подав митну декларацію, в якій вказав вартість товарів відповідно до оскарженого рішення про коригування митної вартості товару.
Також ТОВ «БоксВей» відповідно до інвойсу №KND25624 від 06.01.2026 придбало у продавця товар «Меблі для сидіння -крісла, з оббивкою з тканини та/або екошкіри, різних кольорі в та відтінків, з металевим каркасом, що обертаються, зрегульованою висоти» в асортименті.
З метою митного оформлення вказаного товару позивач подав до митного органу митну декларацію №26UA209170028611U2 відповідно до якої було заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації.
На підтвердження обґрунтованості заявленої у митній декларації №26UA209170028611U2 митної вартості товару та обраного методу його визначення декларант надав митному органу разом з декларацією: Пакувальний лист (Packing list) б/н від 06.01.2026; Рахунок-проформа (Proforma invoice) №KND25624 від 27.11.2025; Рахунок-фактура (iнвойс) (Commercial invoice) №KND25624 від 06.01.2026; Коносамент (Bill of lading) №BW26010051 від 11.01.2026; Накладна УМВС (SMGS consignment note (rail)) №31528812 від 24.03.2026; Автотранспортна накладна (Road consignment note) №KND25624 від 02.04.2026; Декларацiя про походження товару (Declaration of origin) №KND25624 від 15.12.2025; Банківські платіжні документи, що стосуються товару №182 від 01.12.2025, №256 від 30.01.2026; Рахунок-фактура про надання транспортно експедиційних послуг від виконавця договору №2603392 від 25.03.2026; Зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі продажу, стороною якого є виробник товарів №KND202509 від 24.09.2025; Договір про надання послуг митного брокера б/н від 01.09.2025; Договір (контракт) про перевезення №2307/25-02 від 23.07.2025; Копія митної декларації країни відправлення №021720260000006742 від 07.01.2026; Митна декларація, за якою було відмовлено у випуску товарів 26UA209170028611U2 від 03.04.2026.
За результатами опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала вимогу в якій просила надати додаткові документи, що підтверджують митну вартість відповідно до статті 53 Митного кодексу України.
На виконання вимоги митного органу декларант позивача надав прайс листа, інтернет пропозицію. Повідомив, що інші документи надати неможливо. Просив визначити митну вартість відповідно до поданих документів.
За результатами розгляду поданих документів Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю та прийняла рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000536/2 від 03.04.2026.
Рішення про коригування митної вартості товарів обґрунтовує тим, що Львівською митницею заявлена митна вартість не може бути визначена, оскільки у поданих документах відсутні всі відомості, які місять інформацію про ціну, що фактично була сплачена за товар. Додатково вказано про проведення консультації з декларантом відповідно до статті 53 Митного кодексу України про застосування другорядного методу 2ґ (стаття 64 Митного кодексу України). Джерелом інформації для коригування митної вартості слугувала: «МД №100380/2026/7434 від 02.03.2026, де митна вартість товару зі схожими характеристиками (меблі для сидіння, які обертаються, зрегульованою висотою, зі спинкою, м`які…) становила 4,02 дол. США/кг.».
Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю й оформила картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000419. З метою випущення товару у вільний обіг позивач подав митну декларацію, в якій вказав вартість товарів відповідно до оскарженого рішення про коригування митної вартості товару
Позивач уклав із компанією «ZHEJIANG TENGYUAN LUGGAGE LEATHER CO., LTD», Китай зовнішньоекономічний договір (Контракт) №B3107 від 31.07.2025 (далі – Контракт).
Відповідно до істотних умов контракту постачальник виготовляє та постачає дорожні валізи (далі -товар), а покупець приймає та оплачує товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною контракту. Найменування, асортимент, кількість та ціна за одиницю товару узгоджується сторонами на кожну партію та зазначаються у проформі інвойсах, які є невід`ємною частиною контракту. Умови поставки: FOB NINGBO Port відповідно до «Інкотермс 2010».
Відповідно до інвойсу №CF-251109-1 від 30.12.2025 позивач придбав у постачальника товар «Валізи дорожні з лицьовою поверхнею з текстильних синтетичних матеріалів, з коліщатами та висувними ручками, різних кольорів та відтінків, у комплектах, різних габаритів».
З метою митного оформлення вказаного товару позивач подав до митного органу митну декларацію №26UA209170028171U3 відповідно до якої було заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначеними у графі 31 митної декларації.
На підтвердження обґрунтованості заявленої у митній декларації №26UA209170028171U3 митної вартості товару та обраного методу його визначення декларант надав митному органу разом з декларацією: Пакувальний лист (Packing list) б/н від 30.12.2025; Рахунок-проформа (Proforma invoice) №CF-251109-1 від 09.11.2025; Рахунок-фактура (iнвойс) (Commercial invoice) №CF-251109-1 від 30.12.2025; Коносамент (Bill of lading) №BW25121074 від 13.01.2026; Накладна УМВС (SMGS consignment note (rail)) №22945026 від 22.03.2026; Автотранспортна накладна (Road consignment note) №CF-251109-1 від 31.03.2026; Декларацiя про походження товару (Declaration of origin) №CF-251109-1-1 від 30.12.2025; Банківські платіжні документи, що стосуються товару №150 від 12.11.2025, №246 від 20.01.2026; Рахунок-фактура про надання транспортно експедиційних послуг від виконавця договору №2603379 від 25.03.2026; Зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі продажу, стороною якого є виробник товарів №B3107 від 31.07.2025; Договір про надання послуг митного брокера б/н від 01.09.2025; Договір (контракт) про перевезення №2307/25-02 від 23.07.2025; Копія митної декларації країни відправлення №310120250514035509 від 31.12.2025; Митна декларація, за якою було відмовлено у випуску товарів 26UA209170028171U3 від 02.04.2026.
За результатами опрацювання наданих документів Львівська митниця надіслала вимогу в якій просила надати додаткові документи, що підтверджують митну вартість відповідно до статті 53 Митного кодексу України.
На виконання вимоги митного органу декларант позивача надав прайс листа, інтернет пропозицію. Повідомив, що інші документи надати неможливо. Просив визначити митну вартість відповідно до поданих документів.
За результатами розгляду поданих документів Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю та прийняла рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000528/2 від 02.04.2026.
Рішення про коригування митної вартості товарів обґрунтовує тим, що Львівською митницею заявлена митна вартість не може бути визначена, оскільки у поданих документах відсутні всі відомості, які місять інформацію про ціну, що фактично була сплачена за товар. Додатково вказано про проведення консультації з декларантом відповідно до статті 53 Митного кодексу України про застосування другорядного методу 2ґ (стаття 64 Митного кодексу України). Основою для розрахунку слугувала митна вартість «товару "валізи", оформленого за МД №UA902080/2026/800738 від 13.03.2026 р. Скоригована митна вартість склала 6,43 дол. США/кг».
Львівська митниця відмовила у митному оформленні товарів за заявленою митною вартістю й оформила картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000412. З метою випущення товару у вільний обіг позивач подав митну декларацію, в якій вказав вартість товарів відповідно до оскарженого рішення про коригування митної вартості товару.
Вважаючи рішення про коригування митної вартості протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Вирішуючи справу суд керується таким.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Митний кодекс України (далі - МК України) визначає засади організації та здійснення митної справи в Україні, регулює економічні, організаційні, правові, кадрові та соціальні аспекти діяльності митної служби України, спрямований на забезпечення захисту економічних інтересів України, створення сприятливих умов для розвитку її економіки, захисту прав та інтересів суб`єктів підприємницької діяльності та громадян, а також забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.
Приписами частини 1 статті 246 МК України визначено, що метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
Митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення (частина 1 статті 248 МК України).
Згідно з частиною 1 статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом подання за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення, зокрема, відомостей про фактурну вартість товарів; митну вартість товарів та метод її визначення (пункти «є» та «ж» пункту 5 частини 8 статті 257 МК України).
Положеннями статті 49 МК України передбачено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (частина 5 статті 58 МК України).
Слід зауважити, що митне законодавство передбачає цілу систему методів визначення митної вартості товарів, серед яких виділяється основний за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) та другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний (пункти 1-2 частини 1 статті 57 МК України).
Пріоритетним до застосування є саме основний метод, що обумовлює необхідність, у випадку наявності достатніх підстав, застосовувати в першочерговому порядку основний метод визначення митної вартості товару. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові по справі №826/17509/16 від 09.02.2021.
Тільки у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи визначення митної вартості товару (частина 3 статті 58 МК України).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Відповідно до положень частини 1 статті 58 МК України основний метод визначення митної вартості товарів застосовується у випадку дотримання наступних умов: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Основний метод, не застосовується конкретних випадках: а) якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні; б) відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. Кожен із вище означених випадків може бути як самостійною підставою для незастосування основного методу, так й розглядатися в їх сукупності.
Згідно із частиною 2 статті 54 МК України, контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині 1 статті 58 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Тобто, документальне підтвердження в аспекті відповідних митних процедур має своїм завданням підтвердити: а) заявлену митну вартість товарів; б) обраний метод визначення такої вартості.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинами 5 і 6 статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина 2 статті 53 МК України).
При цьому, положення частини 3 статті 53 МК України надають можливість митниці виставляти декларанту письмову вимогу про необхідність подачі додаткових документів у 10-ти денний строк лише у трьох випадках:
1. у разі якщо документи, зазначені у частині 2 цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості;
2. якщо наявні ознаки підробки цих документів;
3. якщо ці документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Вказані обставини є виключними підставами для витребування додаткових документів. Водночас тлумачення таких підстав контролюючим органом без належного обґрунтування є протиправним.
В разі наявності таких підстав декларант зобов`язаний протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Відповідно до частини 5 статті 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Із положень статті 53 МК України слід виснувати, що законом визначено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Вказане узгоджується з приписами частини 3 статті 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Предметом спірних правовідносин є законність та обґрунтованість оскаржених рішень про коригування митної вартості товарів, а саме: обґрунтованість сумнів митного органу під час витребування додаткових документів й коригування митної вартості товарів; а також дотримання вимог МК України та інших підзаконних нормативно-правових актів під час застосування другорядного методу визначення митної вартості товарів.
Суд зазначає, що приписи частини 3 статті 53 МК України зобов`язують митний орган витребовувати у декларанта лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №809/946/17.
У пункті 2 частини 4 статті 54 МК України вказано, що митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію про причини, за яких заявлена митна вартість не може бути визнана.
Суд дослідив вимоги митного органу, й встановив, що такі не містить відомостей щодо правових підстав для витребування додаткових документів, переліку відомостей, які відсутні у поданих документах, наявність яких є необхідною умовою для підтвердження числового значення складових митної вартості, визначеної позивачем. Натомість відповідач перелічив усі документи, згадані у частині 3 статті 53 МК України.
Такі дії митного органу не узгоджуються з положеннями пункту 2 частини 4 статті 54 МК України та сприяли тому, що декларант був необізнаний стосовно фактичних причин, за яких заявлена митна вартість не може бути визнана. Внаслідок цього митний орган позбавив декларанта можливості усунути будь-які розбіжності (недоліки, хиби) на стадії здійснення митного контролю правильності визначення задекларованої митної вартості товарів.
Щодо розбіжностей у долучених до митних декларацій документах суд зазначає таке.
Дослідивши зміст графи 33 оскаржених рішень суд узагальнює зауваження митного органу, які стали підставою для коригування митною вартості товарів, таким чином:
- подані до митного оформлення інвойси підписані лише стороною продавця та не містить печатки та підпису покупця;
- до митного оформлення не подано замовлень;
- контракт не містять поняття моменту повного виконання та положень щодо строку дії контракту;
- копії платіжних інструкцій в іноземній валюті або банківських металах не можуть бути взяті до уваги, оскільки: не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням №216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их)) відповідальної(их) особи(іб) платника, яка(і) відповідно до законодавства України має(ють) право розпоряджатись рахунком;
- у гр. 22 та 23 CMR відсутній штамп та/або підпис відправника;
- митні декларації країни експорту не містять дат експорту, а в графі «номер накладної (дорожнього листа)» наявні номери документів, які до митного оформлення не подано.
- у митній декларації країни експорту від 31.12.2025 № 310120250514035509 у графі «країна призначення» вказано Польща, що суперечить умовам даної зовнішньоекономічної операції;
- до митного оформлення не подано транспортний документ від Гданську до Глівіце, а також документи які підтверджують витрати по навантаженню/розвантаженню товару в Глівіце, що не дає змоги митному органу здійснити перевірку складових митної вартості (навантаження/розвантаження) в Глівіце.
Надаючи правову оцінку аргументам митного органу у цій частині, суд виходить з такого.
Щодо зауважень митного органу про відсутність документів по маршруту Гданськ-Глівіце та щодо витрат на навантаження/розвантаження.
Відповідно до змісту рішення №UA209000/2026/000516/2 відповідач вказав, що згідно з товаросупровідними документами транспортування товару здійснювалось за маршрутом порт- TIANJIN, Китай– порт Гданськ, Польща– м. Мостиська Україна на заявлених умовах поставки FOB– TIANJIN, Китай. При цьому, коносамент від 04.01.2026 №UTRUST25123577 підтверджує транспортування товару за маршрутами порт TIANJIN, Китай– порт Гданськ, Польща; УМВС накладна від 21.03.2026 № 31528674 за маршрутами порт Глівіце, Польща– с. Мостиська Другі, Україна; CMR від 31.03.2026 №3287 за маршрутом с. Мостиська Другі, Україна– Мостиська, Україна. Зазначене свідчить про перевезення товару за маршрутом порт Гданськ, Польща– Глівіце, Польща (відстань близько 500 км), а також здійснення навантаження/ перевантаження товару у Глівіце, Польща.
Проте такі зауваження митного органу суд оцінює критично та зауважує, що відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №599 для підтвердження витрат на транспортування можуть подаватися транспортні документи та документи, що містять відомості про вартість перевезення. При цьому, законодавством не встановлено виключного переліку доказів, якими мають підтверджуватися такі витрати.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2019 у справі №804/16553/14, в якій зазначено, що за відсутності визначеного законом виключного виду доказів витрати на перевезення можуть підтверджуватися будь-якими належними та допустимими доказами.
На підтвердження транспортних витрат позивачем надано: договір про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення експортно-імпортних та транзитних вантажів №K010725-23 від 02.07.2025, рахунок-фактуру про надання транспортно-експедиційних послуг №322 від 23.03.2026; коносамент, накладну УМВС, автотранспортну накладну, митну декларацію країни відправлення.
Крім того, експедитор ТОВ «ІНТЕРНЕШНЛ КАРГО СЕРВІС ЕЙЧ. ДІ» листом від 22.04.2026 повідомив, що переміщення контейнера за маршрутом Гданськ – Глівіце здійснювалося в межах внутрішнього логістичного процесу залізничного оператора та не оформлюється окремим транспортним документом, а вартість такого переміщення включена до вартості міжнародного перевезення, зазначеної у рахунку №322 від 23.03.2026.
Щодо ненадання замовлень, суд зауважує, що відповідно до пункту 1.1 Контрактів №B3107 від 31.07.2025 та №KND202509 від 24.09.2025 товари поставляються та оплачуються згідно з інвойсами, які є невід`ємними частинами контрактів.
До митних декларацій декларантом долучено інвойси №KND25629 від 29.12.2025, №KND25624 від 06.01.2026, №CF-251109-1 від 30.12.2025 відповідно до яких декларант і визначив митну вартість товарів. Вказане повністю відповідає вимогам законодавства та умовам контрактів, а ненадання замовлення жодним чином не впливає на можливість визначити числові значення складових митної вартості.
Таким чином, ненадання позивачем до митного оформлення документа-замовлення жодним чином не впливає на митну вартість товарів, що ввозилися, оскільки на підтвердження митної вартості товарів позивач надав інвойси.
Окрім цього, суд вказує, що частина 2 статті 53 МК України містить вичерпний перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів.
Серед вказаного переліку відсутня необхідність надавати контролюючому органу будь-які замовлення (заявки).
Натомість відповідач жодним чином не обґрунтував як саме та на які саме складові митної вартості ввезених товарів вплинуло відсутність замовлень.
Щодо зауважень митного органу про підписання інвойсів лише стороною продавця, суд зазначає, що інвойс – це документ, на підставі якого здійснюється оплата за товар та формується звітність.
Відповідно до пунктів 9.4 та 9.8 Рекомендацій Європейської економічної комісії ООН від 29.03.2001 №18 "Заходи щодо спрощення процедур міжнародної торгівлі" (ECE/TRADE/271) передбачено рекомендації уникати внесення "від руки" підписів на паперових документах, якщо це можливо. Відтак, у випадку інвойсу відсутній обов`язковий реквізит у вигляді підпису. Це означає, що у рахунках, які використовуються у зовнішньоекономічній діяльності (ЗЕД), підпис не є обов`язковим, і тому при митному Оформленні рахунок може бути прийнятий без підпису.
Окрім цього, листом Державної митної служби від 01.03.2011 №11/3-10.10/3339-ЕП "Щодо необхідності наявності підпису особи на рахунках", з посиланням на Рекомендації Ради Митного Співробітництва від 16.05.79, рекомендації ЄЕК ООН 1982 №18 "Заходи щодо спрощення процедур міжнародної торгівлі" та 1983 року "Формуляр-зразок уніфікованого рахунку для міжнародної торгівлі"), Рекомендацією ЄЕК ООН 2001 року №18 "Заходи щодо спрощення процедур міжнародної торгівлі", роз`яснено про те, що відсутність підпису на поданому для здійснення митного контролю й оформлення товарів рахунку (Invoice), складеному нерезидентом, не є підставою для відмови в митному оформленні товарів.
Пунктами 3 та 4 частини 2 статті 53 МК України визначено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: рахунок-фактура (інвойс); або рахунок-проформа; якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару.
Суд встановив, що надані позивачем інвойси №KND25629 від 29.12.2025, №KND25624 від 06.01.2026, №CF-251109-1 від 30.12.2025 містять всі необхідні умови: якого конкретно контракту стосується поставка, вид товару, його кількість, ціна за одинцю товару, загальну ціну, умови поставки та реквізити обох сторін.
Тобто, надані декларантом інвойси містять всю необхідну інформацію для підтвердження числових значень даних, заявленої митної декларації.
При цьому, суд зазначає, що позивачем окрім інвойсів надавалися митному органу коносаменти №UTRUST25123577 від 04.01.2026, №BW26010051 від 11.01.2026, №BW25121074 від 13.01.2026, банківські платіжні документи, що стосуються товару платіжна інструкція в іноземній валюті №150 від 12.11.2025, №246 від 20.01.2026, №182 від 01.12.2025, №256 від 30.01.2026, №192 від 02.12.2025 та №244 від 16.01.2026.
Отже, відсутність підпису покупця жодним чином не впливає на визначення митної вартості товару, а тому, такі доводи митного органу є помилковими.
Щодо зауважень митного органу до декларацій країни відправлення, то суд відхиляє такі зауваження та звертає увагу, що експортна декларація країни відправлення не містить числових значень складових митної вартості товару, й що позивач надав митному органу інші документи, які у своїй сукупності давали можливість перевірити заявлені числові значення складових витрат на транспортування товару. При цьому, формуванням експортної декларації здійснювалося продавцем товару, а не позивачем.
Надані декларантом митні декларації країни відправлення мають форму електронного документа та містить усі необхідні ідентифікатори створення цього електронного документу країною відправлення, зокрема QR-кодовий ідентифікатор, що відповідно надає митному органу право, відповідно до приписів пункту 5 частини 5 статті 54 МК України, перевірити її автентичність, а в разі наявності відповідних сумнівів, звернутися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості.
Водночас митна декларація країни відправлення за змістом частини 2 статті 53 МК України не є основним документом, який підтверджують митну вартість товарів. Відповідно до пункту 7 частини 3 статті 53 МК України копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, що подається (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.01.2020 у справа №813/1350/14.
Крім цього, слід зазначити, що пунктами 3 та 4 частини 2 статті 53 МК України визначено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: рахунок-фактура (інвойс); або рахунок-проформа; якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару.
Слід зауважити, що заповнення митної декларації країни відправлення знаходиться поза межами компетенції декларанта, та відповідно наявність у ній розбіжностей чи відсутність певних відомостей не може бути безумовною підставою для коригування митної вартості товару та засвідчення розбіжностей між документами.
При цьому, копія митної декларації країни відправлення є додатковим документом, що подається (за наявності) декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів, і має бути оформлена відповідно до чинного законодавства цієї країни.
Щодо зауважень митного органу до банківських документів наданих до митного оформлення.
Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції.
Частиною 7 статті 40 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що Національний банк України у своїх нормативно-правових актах визначає обов`язкові реквізити платіжних інструкцій, особливості їх оформлення, захисту, прийняття до виконання.
Так, Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України 28.07.2008 №216 (у редакції постанови Правління Національного банку України 25.08.2022 №189 (далі - Постанова №216), а саме розділом 2 - «Порядок оформлення платіжної інструкції в іноземній валюті або банківських металах», пунктом 14 передбачено обов`язкові реквізити, які має містити платіжна інструкція в іноземній валюті або банківських металах. Серед таких реквізитів: надавач платіжних послуг платника, найменування платника, адреса, код, та номер рахунку, з якого здійснюється переказ, сума та валюта, найменування отримувача, адреса, код, та номер рахунку, надавач платіжних послуг отримувача, Банк-кореспондент, призначення платежу, дата виконання платежу.
Суд дослідив зміст платіжних інструкції в іноземній валюті №150 від 12.11.2025, №246 від 20.01.2026, №182 від 01.12.2025, №256 від 30.01.2026, №192 від 02.12.2025 та №244 від 16.01.2026 та встановив, що вони містять усі необхідні реквізити для можливості ідентифікації: дати операцій, суми операцій в іноземній валюті, найменування банку відправника і банку отримувача, розрахункові рахунки сторін, що повною мірою узгоджується з іншими документами, поданими до митного оформлення.
Також слід зауважити, що у графі «призначення платежу» (70) банківські документи містять посилання на контракти №B3107 від 31.07.2025 та №KND202509 від 24.09.2025 та проформи-інвойси.
Щодо зауважень митного органу про відсутність в контракті поняття моменту повного виконання та положень щодо строку дії контракту, суд такі вважає необґрунтованими та безпідставними.
Згідно з частиною 7 статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
Відповідно умов Контрактів №25UP1606 від 16.06.2025 та №KND202509 від 24.09.2025 ці контракти набирають чинності з їх підписанням. Постачання товару, зазначеного в проформах інвойсах, здійснюється протягом 180 календарних днів.
Так, строк дії контрактів - з моменту їх підписання і до моменту їх виконання.
Приписи частини 1 статті 626 ЦК України визначають, що договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (частини 1 статті 627 ЦК України). Укладаючи господарські договори, сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на власний розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини 7 статті 180 ГКУ та статті 631 ЦК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.
Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору. Отже, навіть, закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки, згідно з статтею 599 ЦК України, частиною 1 статті 202 ГК України такою підставою є виконання, проведене належним чином.
Отже, зауваження митного органу про відсутність в контрактах поняття моменту повного виконання та положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити їх чинність на момент подання митних декларацій щодо оцінюваних товарів не може вважатись розбіжністю у розумінні статті 53 МК України.
Щодо зауважень митного до CMR, суд зазначає, що відповідно до статті 6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19.05.1956) вантажна накладна містить такі дані: а) дата і місце складання вантажної накладної; b) ім`я та адреса відправника; с) ім`я та адреса перевізника; d) місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; е) ім`я та адреса одержувача; f) прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; д) кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; h) вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; і) платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); j) інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; к) заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно з положеннями Конвенції.
У випадку потреби, вантажна накладна повинна також містити наступні дані: а) заява про те, що перевантаження забороняється; b) платежі, які відправник зобов`язується сплатити; с) сума платежу, що підлягає сплаті при доставці; d) декларована вартість вантажу і сума додаткової цінності його для відправника; е) інструкції відправника перевізнику відносно страхування вантажу; f) погоджений термін, протягом якого повинно бути виконано перевезення; д) перелік документів, переданих перевізнику.
Сторони можуть внести у вантажну накладну будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають корисною.
Згідно з частиною 1 статті 5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19.05.1956) вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.
Отже, відповідно до викладених положень Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, ані відправник, ані перевізник не мають обов`язку проставляти на вантажній накладній (CMR) свої підписи або штампи.
Таким чином, відправником та перевізником товару не було порушено правил заповнення вантажної накладної (CMR).
Суд зазначає, що відповідачем в оскарженому рішенні не обґрунтовано як саме відсутність штампу та/або підпису відправника впливає на митну вартість чи її складові.
Таким чином, на переконання суду, декларант надав відповідачу всі необхідні документи, які давали можливість встановити дійсну митну вартість товару, а підстав для невизнання позивачем заявленої митної вартості не було.
Крім того, суд зазначає, що за результатом проведеної консультації з декларантом згідно з статті 57 Митного кодексу вказано про неможливість визначення митної вартості згідно з статтями 59-63 МК України. Митна вартість товарів визначена за другорядним методом згідно статті 64 МК України. За основу для обрахунку митної вартості слугували: «товару 1 слугувала митна вартість товару "меблі для сидіння ", оформленого за МД № UA101090/2026/2274 від 10.03.2026 р. Скоригована митна вартість склала 4,01 дол. США/кг. Коригування на обсяг партії товару, комерційні рівні не здійснювалося оскільки заявлені показники оцінюваної партії товару відповідають таким у джерелі; товару 2 слугувала митна вартість товару "меблі для сидіння ", оформленого за МД № UA100160/2026/500244 від 15.01.2026 р. Скоригована митна вартість склала 4,02 дол. США/кг»; «МД №100380/2026/7434 від 02.03.2026, де митна вартість товару зі схожими характеристиками (меблі для сидіння, які обертаються, зрегульованою висотою, зі спинкою, м`які…) становила 4,02 дол. США/кг.»; «товару "валізи", оформленого за МД №UA902080/2026/800738 від 13.03.2026 р. Скоригована митна вартість склала 6,43 дол. США/кг».
Відповідно до постанови Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №520/10386/2020 в разі здійснення коригування митної вартості за резервним методом, у рішенні про коригування митний орган обов`язково повинен зазначити докладну інформацію та джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості за шостим (резервним) методом. Тобто, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, контролюючий орган повинен також зазначити докладну інформацію і джерела, які ним використовувалися.
Однак відповідачем у рішеннях не зазначено конкретної інформації та критеріїв, за якими він порівнював відповідний товар з тим, який був імпортований позивачем (період постачання, країну відправлення, умови поставки тощо).
Верховний Суд у постанові від 29.09.2020 у справі №520/7041/19 звернув увагу на те, що рішення про коригування митної вартості товарів є обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України якщо містить не лише дату та номер митної декларації, на підставі якої здійснено коригування митної вартості, а й порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервним методом.
Таким чином, на переконання суду, декларант надав відповідачу всі необхідні документи, які давали можливість встановити дійсну митну вартість товару, а підстав для невизнання позивачем заявленої митної вартості не було.
Суд зазначає, що неправомірним є коригування митної вартості товару, якщо виявлені розбіжності не спричинили неповноту або недостовірність відомостей про митну вартість відповідного товару.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 20.03.2020 у справі №480/4423/18.
Суд окрім іншого враховує, що митний орган повинен обґрунтувати причини витребування додаткових документів у разі, якщо документи, які підтверджують митну вартість товарів, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари (частина 3 статті 53 МК України).
В оскаржених рішеннях відповідач не вказав на обставини, які обумовили виникнення у митного органу обґрунтованих сумнівів відносно непідтвердження чи невизначеності кількісних, вартісних і достовірних елементів митної вартості або відсутності хоча б однієї із їх складових, яка є обов`язковою при обчисленні такої вартості.
Обов`язок доведення обґрунтованості такого сумніву митним органом констатований також в постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №809/278/17.
З урахуванням викладеного суд висновує, що позивач подав до митного органу повний пакет документів на підтвердження повноти і достовірності заявленої митної вартості імпортованих товарів за основним методом, водночас відповідач не підтвердив належними доказами наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що фактично сплачена або підлягає сплаті за цей товар, правильність визначення митної вартості позивачем за основним методом відповідач не спростував, наявність належних підстав для коригування митної вартості відповідач не довів.
Зважаючи на викладені порушення, допущені митним органом при здійснення коригування митної вартості товарів, суд дійшов висновку про невідповідність рішень про коригування митної вартості товарів критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині 2 статті 2 КАС України, а тому, такі є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно з статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та протиправність рішення відповідача. Отже, позов необхідно задовольнити повністю.
Щодо відшкодування судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Згідно з частинами 1, 2 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За правилами частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На обґрунтування вимог про стягнення правничої допомоги представником позивача долучено:
- договір про надання правової допомоги №1-24/10/25 від 24.10.2025;
- додаткової угоди №31 до договору про надання правової допомоги;
- детальний опис робіт (наданих послуг) на суму 20000 грн.
Згідно з частиною 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
З позиції суду розмір витрат на правову допомогу має бути співмірним зі складністю спору та виконаним адвокатом обсягом робіт; витраченим часом, ціною позову, значенням справи для сторони, в тому числі впливом на репутацію позивача, публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Така позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.05.2018 у справі №910/8443/17.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини, як джерело права.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У справі «Est/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04; остаточне рішення 02.06.2014) Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг, що відповідає позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 23.04.2019 у справі №826/9047/16 (касаційне провадження №К/9901/5750/19).
Також, суд зважає на характер та предмет позову, а саме незначну складність, велику кількість подібних справ, у тому числі і за участі позивача.
Отже, з врахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності до розміру судового збору, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу до 6000,00 грн.
Щодо відшкодування судових витрат у виді витрат на переклад документів, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (частина 3).
Згідно з частинами 3, 5 та 6 статті 137 КАС України спеціаліст, перекладач, експерт отримують винагороду за виконані роботи (надані послуги), пов`язані із справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків.
Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Розмір витрат на оплату робіт (послуг) залученого стороною спеціаліста, перекладача чи експерта має бути співмірним із складністю відповідної роботи (послуг), її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт (надання послуг).
Частина 7 статті 139 КАС України передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно з частиною 1 статті 71 КАС України перекладачем є особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється адміністративне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного або письмового перекладу з однієї мови на іншу, а також особа, яка володіє технікою спілкування з глухими, німими чи глухонімими.
Частиною 2 статті 71 КАС України чітко встановлено, що перекладач допускається ухвалою суду за клопотанням учасника справи або призначається з ініціативи суду.
З огляду на викладене, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед яких є витрати пов`язані із залученням перекладача, суд повинен виходити з того, чи було допущено ухвалою суду перекладача за клопотанням учасника справи або за ініціативи суду.
Суд звертає увагу, що у ході судового розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження залучення перекладача до участі у справі не відбувалося, а тому, витрати, пов`язані із здійсненням перекладів документів без залучення перекладач не можуть вважатися витратами, пов`язаними з розглядом справи.
Окрім цього, згідно з статтею 254 МК України документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються митному органу українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Митні органи вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.
Таким чином, витрати позивача на переклад документів на українську мову та нотаріальне посвідчення тексту перекладу, фактично зумовлені виконанням позивачем вимог митних формальностей, а тому, не можуть вважатись судовими витратами, які пов`язані із розглядом справи. Суд зауважує, що судочинство здійснюється державною мовою і відповідно судом досліджуються докази у підтвердження заявлених вимог позивачем українською мовою. При дослідженні доказів суд надавав оцінку таким у перекладі на українську мову і рішення суду ґрунтується на поданих доказах. У випадку не взяття до уваги долучених доказів у перекладі на українську мову, може й стати підставою для ухвалення протилежного рішення (постанови) суду.
Отже, суд вважає понесені позивачем витрати такими, що не пов`язані з розглядом справи, а поданими як доказ, який містить інформацію щодо предмета доказування.
Враховуючи викладене, суд висновує про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із залученням перекладача.
Викладене узгоджується із позицією Восьмого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 01.02.2023 у справі №380/5582/22, від 24.07.2024 у справі №380/19182/23 та від 11.09.2024 у справі №380/8093/24.
Судовий збір відповідно до частини 1 статті 139 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача в повному обсязі.
Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 293, 295 КАС України, суд
в и р і ш и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів від 01.04.2026 №UA209000/2026/000516/2, від 03.04.2026 №UA209000/2026/000536/2, від 02.04.2026 №UA209000/2026/000528/2.
3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» судовий збір в сумі 4508 (чотири тисячі п`ятсот вісім) грн 20 коп.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БоксВей» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 (шість тисяч) грн 00 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «БоксВей» (79040, вул. Генерала Курмановича В., 9, офіс 3-1, м. Львів; ЄДРПОУ 45896389).
Відповідач: Львівська митниця (79000, вул. Костюшка Т., 1, м. Львів; ЄДРПОУ 43971343).

Суддя | Кравців Олег Романович