ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2026 року | Львів | Справа № 500/2855/25 пров. № А/857/39546/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді | Матковської З. М.
суддів - | Гуляка В. В.
| Ільчишин Н. В.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року у справі № 500/2855/25 за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» до Головного управління ДПС у Тернопільській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про повернення надмірно сплачених коштів, (головуючий суддя першої інстанції Юзьків М.І., місце ухвалення м. Тернопіль, за правилами спрощеного позовного провадження), -
ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк» (далі – позивач, або АТ «Український будівельно-інвестиційний банк») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС в Тернопільській області (далі – відповідач 1) та Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області (далі – відповідач 2) у якому просить суд стягнути з Державного бюджету на користь АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» надмірно сплачений податок на доходи фізичних осіб у розмірі 630,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що в балансі Банку обліковується дебіторська заборгованість, а саме переплата з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати (код платежу 11010100) по ГУ ДПС в Тернопільській області в сумі 630,00 грн (шістсот тридцять грн 00 коп.), яка виникла 16.11.2021 в результаті повторного (помилкового) перерахування податку на доходи фізичних осіб працівника Тернопільського міського відділення №1 із заробітної плати за 1-шу половину листопада 2021 року.
В електронному кабінеті платника податків, по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати (код платежу 11010100) по ГУ ДПС в Тернопільській області за 2021рік відображено подвійне надходження до бюджету податку в сумі 630,00 грн (16.11.2021 платіжне доручення № 69123371 на суму 630,00 грн; 15.11.2021 платіжне доручення № 68813124 на суму 630,00 грн (відображено в електронному кабінеті 30.11.2021 платіжним дорученням № 89660585). 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, не надано належної юридичної оцінки доказам митниці, неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що вжиття заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, шляхом її стягнення, є не тільки правомірним, а й обов`язковим заходом в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки отримані кошти дозволяють формувати ліквідаційну масу, за рахунок якої відбувається задоволення вимог кредиторів в порядку черговості, а отже і вимоги податкового органу про погашення податкового боргу.
Відповідно, Лист від 15.11.2024 № 23582/6/19-00-13-03-14 ГУ ДПС у Тернопільській області, яким позивачу відмовлено у поверненні надміру сплаченого податку через наявність заборгованості за іншими податками (транспортний податок, земельний податок, податок на нерухоме майно, ПДВ) є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідачем 1 поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідач 2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що з метою повернення надмірно сплаченого податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати (код платежу 11010100) за 2021 рік Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк» через електронний кабінет платника податків звертався до ГУ ДПС в Тернопільській області з заявами про повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені від 07.02.2024 № 8345020, від 20.03.2024 №15722403, від 13.11.2024 № 59588931.
Листом від 15.11.2024 № 23582/6/19-00-13-03-14 ГУ ДПС у Тернопільській області відмовлено АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» у поверненні надміру сплаченого податку через наявність заборгованості за іншими податками (транспортний податок з юридичних осіб на суму 31 250,0 грн.; податок, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на суму 6802,69 грн.; земельний податок з юридичних осіб на суму 12 1915,53 грн.; податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на суму 31 250,0 грн.).
Наявність податкового боргу АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» станом на 15.11.2024 (день розгляду заяви платника) підтверджується обліковими даними інтегрованої картки платника податку та не заперечується учасниками справи.
Не погодившись із вказаною відмовою суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що умови повернення надміру сплачених грошових коштів регулюються саме статтею 43 Податкового кодексу України, а положення пункту 1.3 статті 1 Податкового кодексу України (далі ПК України) щодо непоширення норм цього Кодексу на питання стягнення податкового боргу з банків, щодо яких застосовуються приписи Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не стосуються спірних правовідносин.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів висновує наступне.
ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Абзацом першим пункту 43.1 статті 43 ПК України передбачено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
Згідно із пунктом 43.3. цієї статті, обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання та пені є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які повертаються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік за результатами проведення перерахунку його загального річного оподатковуваного доходу) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми та/або пені.
Пунктом 43.4 ст.43 ПК України передбачено, що платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на рахунок платника податків у банку, небанківському надавачу платіжних послуг; на єдиний рахунок (у разі його використання); на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, небанківському надавачу платіжних послуг.
Отже, надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику податків, за заявою такого платника податку.
Згідно абзацу першого п. 43.5 ст.43 ПК України, контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення належних сум коштів з відповідного бюджету або з єдиного рахунку та подає його для виконання до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до статті 43 глави 1, статті 102 глави 9 розділу II, статті 166, пункту 179.8 статті 179 розділу IV Податкового кодексу України, частини другої статті 45 глави 8 розділу II та частини другої статті 78 глави 12 розділу III Бюджетного кодексу України, Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 375, наказом Міністерства фінансів України від 11.02.2019 № 60, зареєстровано у Міністерстві юстиції України 08 квітня 2019 за № 370/33341, затверджено Порядок інформаційної взаємодії Державної податкової служби України, її територіальних органів, Державної казначейської служби України, її територіальних органів, місцевих фінансових органів у процесі повернення (перерахування) платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені (далі Порядок № 60).
Відповідно до п. 1 Розділу ІІ Порядку № 60, платник податків має право на повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені з єдиного рахунка, відкритого на ім`я ДПС у Казначействі.
Відповідно п. 2 Розділу ІІІ Порядку № 60, у заяві платник зазначає назву помилково та/або надміру сплаченого податку, збору, платежу, його суму, дату сплати і реквізити з платіжного документа, за якими кошти перераховано до бюджету (код класифікації доходів бюджету, бюджетний рахунок, на який перераховано кошти, код ЄДРПОУ територіального органу Казначейства, на ім`я якого відкрито рахунок), та визначає напрям перерахування помилково та/або надміру сплачених коштів, що повертаються:
на рахунок платника податків у банку, небанківському надавачу платіжних послуг;
на єдиний рахунок (у разі його використання);
на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС, незалежно від виду бюджету;
у готівковій формі коштів у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, небанківському надавачу платіжних послуг.
Зміст вказаних норм дає підстави для висновку, що обов`язковою передумовою повернення платнику податків надміру/помилково сплачених коштів є одночасна наявність наступних обставин: 
1) відсутність у такого платника податкового боргу; 
2) подання платником податків заяви про повернення коштів протягом 1095 днів від дня виникнення переплати; 
3) відповідність поданої заяви вимогам пункту 43.4 Податкового кодексу України.
За наслідками подання відповідної заяви орган ДФС у визначені законом строки повинен або підготувати висновок про повернення такої суми, або надати письмову відмову у поверненні коштів з бюджету з пропозицією проведення звірення стану рахунків (у разі відсутності в інформаційних базах даних ДФС відомостей щодо розміру заявленої до повернення суми).
Наведені законодавчі норми дають підстави для висновку про те, що наявність у платника податкового боргу унеможливлює повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань.
З матеріалів справи встановлено, що підставою відмови АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» у повернення надміру сплаченого податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати (код платежу 11010100) за 2021 слугували обставини щодо наявності заборгованості за іншими податками (транспортний податок з юридичних осіб на суму 31 250,0 грн.; податок, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на суму 6802,69 грн.; земельний податок з юридичних осіб на суму 12 1915,53 грн.; податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на суму 31250,0 грн.), що не заперечується позивачем та підтверджується обліковими даними інтегрованої картки платника податку.
Також слід зазначити, що станом на момент прийняття даного рішення судом апеляційної інстанції, доказів сплати заборгованості за іншими податками, які зазначені вище, позивачем не надано.
З огляду на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова відповідача у поверненні позивачу надміру сплаченого податку на доходи фізичних осіб є законною, а позовні вимоги необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Щодо покликань апелянта на пріоритетність приписів Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у спірних правовідносинах, апеляційний суд виходить з наступних міркувань.
Законодавством України не передбачено випадків, за наявності яких повернення надміру сплачених грошових зобов`язань може здійснюватися в інший спосіб, ніж установлено у статті 43 ПК України. 
Відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено наслідки запровадження тимчасової адміністрації.
Так, згідно з частиною п`ятою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку; 4) зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом; 5) нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед кредиторами.
Частиною шостою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено зобов`язання банку, на які не поширюється обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті. 
У свою чергу, згідно з пунктом 1.3 статті 1 ПК України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.
Однак, відсутність податкового боргу у розумінні пункту 43.3 статті 43 ПК України є необхідною умовою для повернення надміру сплачених грошових зобов`язань, а не стягненням такого боргу чи задоволенням вимог кредиторів.
Тобто, умови повернення надміру сплачених грошових коштів регулюються саме статтею 43 ПК України, а положення пункту 1.3 статті 1 ПК України щодо непоширення норм цього Кодексу на питання стягнення податкового боргу з банків, щодо яких застосовуються приписи Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не стосуються спірних правовідносин.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року у справі № 500/2855/25 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя | | З. М. Матковська
судді | | В. В. Гуляк
| | Н. В. Ільчишин