Справа № 727/8123/26 
Провадження № 2-а/727/197/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2026 року  м. Чернівці
Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі головуючого судді Терещенко О.Є., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дяченко Микола Михайлович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, –
встановив:
03 червня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дяченко М. М., звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівців з позовом, у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову № 3936 від 30 вересня 2024 року, вине-сену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити. Одночасно позивач заявив кло-потання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та про його поновлення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що: копію оскаржуваної постанови позивачу не вручено і не надіслано, її текст він отримав лише 24 травня 2026 року у відповідь на адвокатський запит; протокол про адміністративне правопорушення складено за ча-стиною 2 статті 210-1 КУпАП, тоді як до відповідальності позивача притягнуто за ча-стиною 3 цієї статті; постанова містить недостовірні відомості щодо дати протоколу; матеріали справи не підтверджують повноважень особи, яка склала протокол; поста-нова не містить викладу обставин правопорушення, оцінки доказів та обґрунтування наявності складу правопорушення; відмова від проходження військово-лікарської ко-місії була обумовлена відсутністю у позивача медичних документів та проханням про-вести огляд за місцем проживання.
12 червня 2026 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Відзив мотивовано тим, що проходження медичного огляду є обов`язком громадянина, встановленим абзацом 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; направлення на військово-лі-карську комісію позивачу видавалося, від його отримання та від проходження комісії позивач відмовився, що зафіксовано актом; про дату, час і місце розгляду справи про адміністративне правопорушення позивача було повідомлено під підпис у протоколі, однак він на розгляд не з`явився та результатом справи не цікавився. Крім того, від-повідач заявив про пропуск позивачем встановленого частиною 2 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) десятиденного строку звернення до суду, який, на його думку, обчислюється з дня ухвалення постанови і сплинув 11 жовтня 2024 року.
До відзиву відповідачем долучено копії направлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 3981 від 14 вересня 2024 року та акта про відмову від отримання направлення на військово-лі-карську комісію та/або відмову від проходження військово-лікарської комісії від 14 вересня 2024 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівців від 08 червня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.
Заявами від 06 липня 2026 року та від 22 липня 2026 року представник позивача – адвокат Дяченко М. М. – просив розглядати справу без участі позивача та його пред-ставника в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримав у повному об-сязі. Представник відповідача в судове засідання, призначене на 22 липня 2026 року, не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами. Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюва-лося.
Судом встановлено, що 14 вересня 2024 року інструктором відділення військового рекрутингу та комплектування І відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 – помічником чергового ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 складено протокол серії ЧРТЦК № 1310 про адміністративне правопорушення, пе-редбачене частиною 2 статті 210-1 КУпАП.
Зі змісту зазначеного протоколу вбачається, що ОСОБА_1 , будучи військово-зобов`язаним, перебуваючи в приміщенні Чернівецького обласного об`єднаного центру мобілізації, за рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 був направлений на військово-лікарську ко-місію з метою визначення придатності до військової служби під час мобілізації, однак відмовився від її проходження. У протоколі зазначено, що вчинене діяння кваліфіку-ється за частиною 2 статті 210-1 КУпАП, яка є бланкетною та відсилає до абзацу 7 ча-стини 1 статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», стат-ті 16 Закону України «Про оборону України», пунктів 8, 33, 34, 39 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, за-твердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, а кваліфікуючою обставиною є вчинення правопорушення в особливий період. У пункті 13 протоколу зафіксовано, що протягом року ОСОБА_1 адміністративному стягненню не піддавався.
У протоколі міститься підпис ОСОБА_1 про роз`яснення йому змісту статті 63 Конституції України та прав, передбачених статтею 268 КУпАП, а також про пові-домлення про розгляд справи 30 вересня 2024 року об 11 год. 30 хв. у кабінеті № 24 за адресою: м. Чернівці, площа Театральна, буд. 6. У графі пояснень зазначено, що пози-вач бажає пройти медичне обстеження у своїх лікарів.
Того ж дня складено акт про відмову від отримання направлення на військово-лі-карську комісію та/або відмову від проходження військово-лікарської комісії, у якому зафіксовано заяву ОСОБА_1 про бажання пройти медичне обстеження у своїй лі-карні. Направлення № 3981 від 14 вересня 2024 року видане начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 та ад-ресоване голові військово-лікарської комісії № 2 при ІНФОРМАЦІЯ_4 .

30 вересня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 винесено постанову № 3936 у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого части-ною 3 статті 210-1 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. Пунктом 2 постанови передбачено, що у разі несплати штрафу у строк, встановлений статтею 307 КУпАП, з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу – 34 000 грн.
В описовій частині постанови зазначено, що ОСОБА_1 , перебуваючи 14 вере-сня 2024 року в приміщенні Чернівецького обласного об`єднаного центру мобілізації, відмовився від проходження медичного огляду за направленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 № 3981 від 14 вересня 2024 року, чим порушив вимоги абзацу 3 частини 1 статті 22 Зако-ну України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Як доказ винуватості в по-станові зазначено, серед іншого, протокол серії ЧРТЦК № 1310 від 15 вересня 2024 року.
Відмітка про вручення копії постанови особі, щодо якої вона винесена, у постанові № 3936 від 30 вересня 2024 року не заповнена. Доказів вручення або надіслання копії постанови позивачу відповідачем суду не надано.
15 травня 2026 року адвокат Дяченко М. М. звернувся до відповідача з ад-вокатським запитом про надання належним чином завірених копій постанов, винесе-них стосовно ОСОБА_1 . Листом від 24 травня 2026 року № 1152/5883 відповідач надав адвокату копії постанов № 3935 та № 3936 від 30 вересня 2024 року.
З позовом до суду позивач звернувся 03 червня 2026 року, тобто на десятий день з дня фактичного отримання копії оскаржуваної постанови.
Відповідно до частини 2 статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) у справах про адміністративні право-порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху – протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Оскаржувана постанова ухвалена 30 вересня 2024 року, а позов подано 03 червня 2026 року, тобто з пропуском встановленого зазначеною нормою строку. Разом з тим суд враховує наступне.
Згідно з частиною 1 статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи по-новлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає при-чини його пропуску поважними. Чинне процесуальне законодавство не містить забо-рони поновлення строку, передбаченого частиною 2 статті 286 КАС України.
Відповідно до частини 1 статті 285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи; копія постанови протягом трьох днів вручається або ви-силається особі, щодо якої її винесено. Аналогічний обов`язок закріплено пунктом 14 розділу ІІ Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соці-альної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопо-рушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 01 січня 2024 року №3, згідно з яким копія постанови вручається особі під підпис або надсилається пош-тою з долученням до справи корінця поштового повідомлення про вручення.
Справу про адміністративне правопорушення розглянуто за відсутності ОСОБА_1 , у зв`язку з чим оголошення постанови не могло довести її зміст до відома пози-вача. За таких обставин єдиним передбаченим законом способом доведення до відома особи змісту прийнятого щодо неї рішення було вручення (надіслання) копії поста-нови, чого відповідачем зроблено не було. Обов`язок доказування правомірності свого рішення, у тому числі дотримання встановленої процедури його доведення до відома особи, покладено на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України); відповідних до-казів відповідач не надав ані на адвокатський запит, ані до суду.
Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 823/2363/18, на яку посилається сам відповідач, зазначив, що причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона одночасно відповідає таким умовам: 1) це об-ставина, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) обставина виникла об`єктивно, незалежно від волі осо-би, яка пропустила строк; 3) причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Застосовуючи наведені критерії, суд виходить з того, що: невручення копії по-станови позбавляло позивача можливості знати номер, дату, кваліфікацію діяння, вид і розмір накладеного стягнення та мотиви прийнятого рішення, а отже – унеможливлю-вало формулювання предмета і підстав позову; ця обставина виникла внаслідок дій (бездіяльності) відповідача, а не з волі позивача; вона мала місце саме в межах про-пущеного строку і триває; вона підтверджується незаповненою відміткою про вручен-ня в самій постанові, листом відповідача від 24 травня 2026 року № 1152/5883 та від-сутністю будь-яких доказів протилежного.
Доводи відповідача про те, що позивач був повідомлений про дату розгляду справи, а тому «повинен був дізнатися» про її результат, суд відхиляє. Закон не покла-дає на особу, щодо якої ведеться провадження у справі про адміністративне правопо-рушення, обов`язок самостійно розшукувати винесене стосовно неї рішення; такий обов`язок законом покладено на орган, який це рішення ухвалив. Тлумачення, за якого строк на оскарження спливає раніше, ніж особа з незалежних від неї причин отримала можливість ознайомитися зі змістом рішення, позбавляло б право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практичного та ефективного характеру, перетво-рюючи його на теоретичне та ілюзорне.
Крім того, згідно зі статтею 291 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї по-станови, а відповідно до статті 287 КУпАП постанову може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено. Реалізація цього права об`єктивно передбачає обізнаність такої особи зі змістом постанови.
Позивач звернувся до суду 03 червня 2026 року, тобто в межах десяти днів з дня фактичного отримання копії постанови (24 травня 2026 року), що свідчить про його добросовісну та своєчасну поведінку після усунення перешкоди.
За таких обставин суд визнає причини пропуску позивачем строку звернення до суду поважними та поновлює цей строк. Підстав для залишення позовної заяви без розгляду, передбачених частиною 4 статті 123 КАС України, суд не вбачає.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на під-ставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами Ук-раїни.
Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що ви-значені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Статтею 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, вста-новлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здій-снюється на основі суворого додержання законності. Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням су-б`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої його винесено, а тому має бути обґрунтованим на момент його прийняття. Дотримання передбаченої законом процедури винесення такого рішення має виключно важливе значення, оскільки порушення норм про-цесуального права суб`єктом владних повноважень ускладнює, а подекуди й унемож-ливлює встановлення судом об`єктивної сторони правопорушення та вини особи в його вчиненні.

Щодо невідповідності правової кваліфікації, зазначеної у протоколі, кваліфі-кації, за якою позивача притягнуто до відповідальності
Відповідно до статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою. Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються, зокрема, міс-це, час вчинення і суть адміністративного правопорушення та нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, який визначає межі обвинувачення в справі про адміністративне правопорушення та обсяг того, від чого особа має можливість захищатися. Право особи знати, у вчиненні якого саме правопорушення її обвинувачують, є складовою права на захист, передба-ченого статтею 268 КУпАП, та гарантії справедливого судового розгляду, закріпленої статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з ураху-ванням критеріїв, сформульованих Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (Engel and Others v. the Netherlands, 08 червня 1976 року), поширюється і на провадження у справах про адміністративні пра-вопорушення з огляду на характер норми та каральну спрямованість і суворість стяг-нення.
Судом встановлено, що протокол серії ЧРТЦК № 1310 від 14 вересня 2024 року складено за частиною 2 статті 210-1 КУпАП, тоді як оскаржуваною постановою № 3936 від 30 вересня 2024 року позивача притягнуто до адміністративної відповідаль-ності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП.
Частини 2 і 3 статті 210-1 КУпАП передбачають самостійні склади адміністра-тивних правопорушень з різними об`єктивними ознаками та різними за суворістю санкціями: частина 2 встановлює відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною 1 цієї статті, за яке особу вже було піддано ад-міністративному стягненню, і передбачає накладення на громадян штрафу від п`ятисот до семисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (від 8 500 грн до 11 900 грн); частина 3 встановлює відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною 1 цієї статті, в особливий період і передбачає накладення на громадян штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (від 17 000 грн до 25 500 грн).
Отже, кваліфікація, за якою позивача притягнуто до відповідальності, є більш суворою порівняно з тією, про яку його було повідомлено під час складання прото-колу. При цьому накладений оскаржуваною постановою штраф у розмірі 17 000 грн перевищує максимальну межу санкції частини 2 статті 210-1 КУпАП, зазначеної в протоколі.
Крім того, протокол і постанова містять посилання на різні бланкетні норми, по-рушення яких ставиться позивачу у вину: у протоколі йдеться про порушення абзацу 7 частини 1 статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статті 16 Закону України «Про оборону України» та пунктів 8, 33, 34, 39 Порядку, за-твердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, тоді як в основу постанови покладено порушення абзацу 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Оскільки диспозиція статті 210-1 КУпАП є бланкетною, зміст інкримінованого діяння визначається саме нормою, до якої вона відсилає, а тому зміна такої норми при винесенні постанови означає зміну суті обвинувачення.
Суд також зауважує, що зазначені в протоколі відомості про кваліфікуючу ознаку не усувають виявленої суперечності: у пункті 13 протоколу прямо зафіксовано, що протягом року ОСОБА_1 адміністративному стягненню не піддавався, тобто оз-нака повторності, яка становить об`єктивну сторону частини 2 статті 210-1 КУпАП, спростовується змістом самого протоколу.
КУпАП не наділяє орган, уповноважений розглядати справу про адміністративне правопорушення, правом самостійно змінювати кваліфікацію діяння на більш сувору без складання відповідного протоколу та без повідомлення про це особи, яка притяга-ється до відповідальності. Позивач не був повідомлений про притягнення його до від-повідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, а отже, був позбавлений можливості надати пояснення та подати докази саме щодо цього обвинувачення, що є істотним по-рушенням його права на захист і самостійною підставою для скасування постанови.

Щодо достовірності відомостей, покладених в основу постанови
Відповідно до статті 283 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопо-рушення повинна містити, зокрема, опис обставин, установлених при розгляді справи, та зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністра-тивне правопорушення.
В оскаржуваній постанові як доказ винуватості позивача зазначено протокол серії ЧРТЦК № 1310 від 15 вересня 2024 року. Водночас з матеріалів справи вбачається, що протокол серії ЧРТЦК № 1310 складено 14 вересня 2024 року, а протоколу з таким но-мером, датованого 15 вересня 2024 року, не існує.
Зазначена розбіжність не може розцінюватися як формальна описка, оскільки сто-сується реквізитів єдиного документа, який визначає межі обвинувачення та є під-ставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності. Крім того, у по-станові допущено неточність у реквізитах нормативного акта, до якого відсилає блан-кетна норма: Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» помилково зазначено як закон від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, тоді як за вказаними реквізи-тами прийнято Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Щодо повноважень особи, яка склала протокол
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 255 КУпАП протоколи про правопорушення, передбачені статтею 210-1 цього Кодексу, мають право складати уповноважені на те посадові особи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. Від-повідно до Інструкції, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 01 січ-ня 2024 року № 3, перелік таких осіб визначається наказами керівників відповідних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Матеріали справи не містять наказу керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 про наділення особи, яка склала протокол серії ЧРТЦК № 1310 від 14 вересня 2024 року, повноваженнями на складання протоколів про адміністративні правопорушення. Відповідних доказів від-повідачем не надано ані на адвокатський запит, ані до суду, хоча обов`язок доказуван-ня правомірності свого рішення покладено саме на нього.

Оцінка доводів відповідача
Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідачем не надано направлення на військово-лікарську комісію та акта про відмову від її проходження, а також про непо-відомлення позивача про дату і час розгляду справи, оскільки ці доводи спростовують-ся долученими до відзиву копіями направлення № 3981 від 14 вересня 2024 року та ак-та від 14 вересня 2024 року, а також підписом позивача у протоколі про повідомлення йому дати, часу і місця розгляду справи.
Водночас наведені документи не спростовують установлених судом порушень, ос-кільки стосуються фактичних обставин події, тоді як підставою для скасування поста-нови є недотримання відповідачем встановленої законом процедури притягнення осо-би до адміністративної відповідальності та невідповідність кваліфікації, за якою вине-сено постанову, кваліфікації, зазначеній у протоколі.
Посилання відповідача на практику Європейського суду з прав людини щодо обо-в`язку сторін виявляти належну обачність суд враховує, однак зазначає, що така прак-тика не звільняє суб`єкта владних повноважень від передбаченого частиною 2 статті 77 КАС України обов`язку довести правомірність свого рішення і не може бути підставою для покладення на особу негативних наслідків невиконання органом власного обов`яз-ку, встановленого частиною 1 статті 285 КУпАП.
Доводи відзиву щодо загальної суспільної небезпечності ухилення від виконання військового обов`язку не стосуються предмета доказування в цій справі, який обмежу-ється перевіркою правомірності конкретної постанови стосовно конкретної особи.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопо-рушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку ор-ган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопо-рушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунту-ватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сум-ніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У силу принципу пре-зумпції невинуватості, який діє і при розгляді справ про адміністративні правопору-шення, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Сукупність установлених судом порушень – притягнення позивача до відповідаль-ності за частиною статті, яка йому не інкримінувалася протоколом, зміна бланкетної норми, порушення якої ставиться у вину, посилання в постанові на неіснуючий доку-мент як на доказ винуватості, недоведеність повноважень особи, яка склала протокол, та невручення копії постанови – свідчить про те, що оскаржувана постанова прийнята не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що визначені законом, і не є об-ґрунтованою в розумінні частини 2 статті 2 КАС України.
З огляду на викладене вина позивача у вчиненні адміністративного правопору-шення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, належними та допустимими доказами не доведена, що виключає наявність складу цього правопорушення.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про ад-міністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Суд також зазначає, що пе-редбачені статтею 38 КУпАП строки накладення адміністративного стягнення на час ухвалення цього рішення сплинули, що виключає можливість повторного вирішення відповідачем питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за тими самими обставинами.
Суд враховує, що оскаржуваною постановою на позивача накладено адміністра-тивне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн., а зазначення у прохальній частині позовної заяви розміру 34 000 грн. зумовлене пунктом 2 постанови, яким на підставі частини 2 статті 308 КУпАП передбачено стягнення подвійного розміру штрафу в разі його несплати. Оскільки постанова оскаржується в цілому, зазначена неточність не пе-решкоджає вирішенню спору по суті.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністра-тивних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року) суд зобов`язаний навести мотиви прийнятого рішення, однак це не вимагає детальної відповіді на кожен аргу-мент сторін. Інші доводи учасників справи не спростовують наведених вище висновків суду.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 5, 9, 72, 77, 80, 90, 94 242, 245, 246, 250, 255, 271, 286, 295 КАС України, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасу-вання постанови у справі про адміністративне правопорушення – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову № 3936 від 30 вересня 2024 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 , про притягнення ОСОБА_1 до адміні-стративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміні-стративні правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене части-ною 3 статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення – за відсутністю складу адміністра-тивного правопорушення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі по-дання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили пі-сля повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного про-вадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеля-ційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сьомого апеляційного адміні-стративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому за-сіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або роз-гляд справи проведено в порядку письмового провадження, зазначений строк обчи-слюється з дня складення повного судового рішення.
Судове рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду цього рішен-ня є остаточним і оскарженню не підлягає.

Суддя: О. Є. Терещенко