Номер провадження: 22-ц/813/3242/26 
Справа № 482/1913/15-ц
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач), 
Вадовської Л.М., Погорєлової С.О., 
за участю секретаря Малюти Ю.С., 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 рокуу складі судді Павлик І.А., 
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2015 року, ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до договору про розподіл спадкового майна від 16.09.2015, посвідченого державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області, Стефанчишен Р.В. зобов`язався надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємцю першої черги 1 099 908,25 грн, що станом на 16.09.2015 становило 50 000,00 доларів США за рахунок власних коштів. Вищевказану суму відповідач повинен був сплатити під час посвідчення цього договору, тобто 16.09.2015. Посилаючись на порушення відповідачем договірного зобов`язання в частині сплати коштів, передбачених договором, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 099 908,25 грн боргу та 3 164,00 грн – 3 % річних за прострочення виконання договірного зобов`язання, а всього – 1 103 072,25 грн.
15.01.2025 протокольною ухвалою головуючого судді Чернявської Л.М. виключено ОСОБА_3 зі складу учасників справи, яка зверталась до суду з позовом в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , оскільки остання вже досягла повноліття, тоді як права ОСОБА_3 відповідачем не порушені.

Позиція відповідача в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 , просив відмовити позивачу в повному обсязі та стягнути судові витрати, посилаючись на те, що в позовній заяві позивач стверджує, що начебто не отримала грошові кошти в сумі 1099908,25 грн, відповідно до умов договору про поділ спадкового майна від 16.09.2015. При цьому, позивач надав в обґрунтування позову копію договору про поділ спадкового майна від 16.05.2015, укладеного в т.ч. між позивачем та відповідачем, який посвідчено державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області Бешинською Г.А. Договір підписано сторонами в присутності нотаріуса, особи сторін встановлено нотаріусом, їх права та дієздатність перевірені. Згідно п. 2 вказаного договору сторони підтвердили здійснення розрахунку по договору в повному обсязі, що повністю спростовує твердження позивача про відсутність розрахунку по договору. Позивач жодним чином не спростував цей факт (том ІІ: а.с. 18-19). 
У відповіді на відзив, ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем до суду не надано жодного достатнього і допустимого доказу проведення розрахунку, зокрема про передачу відповідної грошової суми ОСОБА_1 – як компенсацію за належне останній спадкове майно за договором про розподіл спадкового майна від 16.09.2015, що належало їй після смерті батька ОСОБА_4 . Крім того, відповідачем жодним чином не спростовано твердження позивача про те, що останнім не сплачено малолітній ОСОБА_1 грошової компенсації за належне їй від дня відкриття спадщини спадкове майно. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том ІІ: а.с. 120-123). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 099 908,25 грн заборгованості за договором про розподіл спадкового майна від 16 вересня 2015 року. В решті вимог позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 6 072,34 грн.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання ним своїх грошових зобов`язань перед позивачем за договором про розподіл спадкового майна від 16.09.2015, у зв`язку з чим з урахуванням загальних засад цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 1 099 908,25 грн заборгованості за договором про розподіл спадкового майна від 16.09.2015. Водночас, позивачем не доведено обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги в частині стягнення 3 % річних, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України та ч. 2 ст. 625 ЦПК України щодо направлення вимоги, у зв`язку з чим вимоги про стягнення 3 % річних у сумі 3 164,00 грн за прострочення виконання договірного зобов`язання, задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Задовольнити заяву Відповідача та стягнути з Позивача судові витрати в сумі, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу. Прийняти окрему ухвалу з метою розгляду органом досудового розслідування питання щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_1 , яка можливо вчинила протиправні дії передбачені ч.2 ст.384 Кримінального кодексу України, у разі встановлення їх вини у передбаченому законодавством порядку. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме п.1 ст.204 ЦК України щодо презумпції чинності правочину. Так, застосовуючи ст.204 ЦК щодо дійсності правочину, суд дослідивши Договір, зокрема наступні положення Договору: “Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують здійснення розрахунку в повному обсязі (п. 2 договору); Претензій один до одного сторони не мають.”, зробив прямо протилежний висновок “У даному випадку відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання ним своїх грошових зобов`язань перед позивачем за договором про розподіл спадкового майна від 16.09.2015…”. Отже суд не помітив, що Договір містить положення не тільки щодо умов оплати, але і факту виконання оплати. Висновки суду в цій частині є помилковими і протирічать правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 08.09.2020 у справі №916/667/18, у якій зазначено, що положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. 
Зазначає, що фактично єдиний доказ, на якому ґрунтується рішення суду щодо несплати коштів за Договором - це усні пояснення свідка ОСОБА_5 , яка є первісним позивачем по цій справі, та матір`ю позивачки. Проте її покази не заслуговують на увагу, оскільки є показами зацікавленої особи. Згідно ч.2 статті 218 ЦК України заперечення факту виконання правочину повинно доводитися письмовими доказами. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже суд, порушивши цю норму і спростував положення письмового, нотаріально посвідченого Договору усними показами свідка. Окрім того, свідчення ОСОБА_6 частково ґрунтуються на повідомленні іншої особи ( ОСОБА_7 ), який не був допитаний з цього приводу судом, що суперечить ч.2 ст.90 ЦПК України. 
Скаржник також зазначає про наявність розписки щодо отримання коштів первісною позивачкою та наявності експертного висновку щодо розписки. Зокрема ОСОБА_2 посилається на те, що під час підготовки до підписання Договору, який займав значний проміжок часу, ОСОБА_8 як представниця своєї малолітньої доньки ОСОБА_9 , отримала у нього - ОСОБА_7 кошти у розмірі 100 000 доларів США готівкою. Вище вказана грошова сума була взята за рахунок та з метою підписання договору щодо розподілу спадкового майна ОСОБА_4 30.03.2015. Вказана розписка досліджувалась в рамках кримінального провадження №120170203700000125 щодо шахрайських дій ОСОБА_5 Вінницьким науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром МВС України. За результатами дослідження підпису ОСОБА_5 на розписці складено висновок експерта №374-П від 05.10.2017 судовими експертами. У висновку експерта зазначено: “ Встановлені збіжні ознаки суттєві, стійки та достатні для висновку про те, що підпис в нижній частині лицьової сторони розписки від імені ОСОБА_1 від 30.03.2015 виконаний ОСОБА_3 . Згідно відповіді міського голови м.Нова Одеса Миколаївської області від 03.12.2025, у період з 01 лютого по 16 вересня 2015 року виконавчим комітетом Новоодеської міської ради були прийняті рішення “Про надання дозволу на укладення договору про розподіл спадкового майна від імені малолітньої ОСОБА_1 ” №38 від 22.04.2015, №99 від 10.09.2015, №100 від 15.09.2015, що свідчить про те, що вказана розписка і відповідно оплата коштів ОСОБА_6 здійснювалась саме під час підготовки Договору до підписання. 
Доводи скарги також мотивовані необхідністю дослідження нових обставин та доказів у відповідності до п.6 ч.2 ст. 356 ЦПК України. Зокрема, скаржник зазначає, що судова справа розглядається більше 10 років. Значний проміжок часу з 31.03.2017 по 29.05.2024 провадження у справі було зупинено. В той же час розписка ОСОБА_6 перебувала в рамках кримінального провадження №120170203700000125, яке проводилось Ямпільським ВП Могилів - Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області де і досліджувалась розписка первісного позивача від 30.03.2015. Отже надати розписку до зупинення провадження по справі було неможливо. Після того, як розписка була досліджена Вінницьким науково дослідницьким експертно-криміналістичним центром, було складено висновок експерта №374-П від 05.10.2017, провадження по цій цивільній справі було вже зупинене. Оригінал розписки та примірник висновку експерта зберігався у представника Відповідача, адвоката Кварталова Д.О., якому були передані Відповідачем для використання в представництві і захисті інтересів Відповідача. Разом з тим, у зв`язку з введенням воєнного стану, адвокат ОСОБА_10 виїхав за межі України, а документи адвоката залишились в його офісі в м.Одеса. У зв`язку з виїздом в Європу і постійним проживанням там, ОСОБА_10 також змінив номер телефону для зв`язку і зв`язок зі ОСОБА_2 був перерваний. Ці події відбувались в той час, коли провадження по цій справі було зупинене. В грудні 2025 року ОСОБА_10 зміг встановити телефонний зв`язок з відповідачем. ОСОБА_2 повідомив йому, про те, що провадження по цій справі відновлено 29.05.2024 і про те, що йому потрібна розписка ОСОБА_5 і висновок експерта. ОСОБА_10 одразу надіслав поштою з супровідним листом оригінали розписки та примірник висновку експерта на адресу офісу Р.В.Стефанчишена в с.Себіно. Отже до поновлення провадження по справі 29.05.2024 та до прийняття судом рішення 18.11.2025 надати ці докази суду не було об`єктивної можливості. Отже, розписка І.Стефанчишеної від 30.03.2015 про отримання 100 000 доларів США та висновок експерта, яким підтверджено справжність підпису І.Стефанчишеної, існували під час розгляду справи (і коли справа була зупинена) в той же час Відповідач не міг подати ці докази до суду з об`єктивних підстав, що не залежали від нього. Реквізити кримінальної справи, за спливом часу, у Відповідача не збереглись, отже не можливо було витребувати навіть копії цих документів з матеріалів кримінальної справи. Зазначені вище докази не досліджувались в суді першої інстанції, отже існує необхідність дослідити іх під час апеляційного провадження. 
Також ОСОБА_2 просить прийняти окрему ухвалу в порядку ст. 262 ЦПК України, з метою розгляду органом досудового розслідування питання щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_1 , яка можливо вчинила протиправні дії передбачені ч.2 ст.384 Кримінального кодексу України, у разі встановлення їх вини у передбаченому законодавством порядку. 

Позиція позивача в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити ОСОБА_2 у задоволенні клопотання, викладеного у апеляційній скарзі про визнання поважними причин неподання доказів до суду першої інстанції; апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Одеси від 18 листопада 2025 року залишити без змін; відмовити ОСОБА_2 у задоволенні заяви про стягнення з позивача судових витрат, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 38 000,00 грн, що була подана до суду першої інстанції; відмовити ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про прийняття окремої ухвали з метою розгляду органом досудового розслідування питання щодо притягнення до відповідальності ОСОБА_1 , що можливо вчинила протиправні дії, передбачені ч. 2 ст. 384 КК України, у разі встановлення її вини у передбаченому законодавством порядку; дослідити долучені до відзиву на апеляційну скаргу письмові та електронні докази, що спростовують нові доводи апеляційної скарги та долучені до неї нові докази, що не подавалися до суду першої інстанції.
Доводи відзиву на апеляційну скаргу обґрунтовані тим, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання ним своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_1 за Договором про розподіл спадкового майна від 16.09.2015; долучені до апеляційної скарги нові докази, що не досліджувалися судом першої інстанції, подані з порушенням строків, визначених цивільним процесуальним законодавством України для їх подання без поважних причин та й в загалом не підтверджують сплату Відповідачем Позивачу грошової компенсації за Договором про розподіл спадкового майна від 16.09.2015 під час його укладання та посвідчення у Ямпільській державній нотаріальній конторі Вінницької області, як це визначено умовами Договору.
Також до суду надійшли заперечення ОСОБА_1 проти клопотання ОСОБА_2 про визнання поважними причин неподання доказів до суду першої інстанції, долучення їх до матеріалів справи та дослідження нових доказів в суді апеляційної інстанції, викладеного у апеляційній скарзі на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року.

Явка сторін в суді апеляційної інстанції 
В судове засідання, призначене на 18.06.2026 з`явився ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 – адвокат Нетідова С.І.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року оскаржується  ОСОБА_2 лише в частині задоволеннія вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню. 

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 28.09.2004, де її батьками вказані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
28.09.2004 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 28.09.2004.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 13.01.2014.
16.09.2015 рішенням № 101 рішенням виконавчого комітету Новоодеської міської ради Новоодеського району Миколаївської області «Про надання дозволу на укладення договору про розподіл спадкового майна від імені малолітньої ОСОБА_1 » надано дозвіл законній представниці – матері ОСОБА_3 на підписання нею договору про розподіл спадкового майна від імені її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за умови, що сума грошової компенсації малолітній ОСОБА_1 буде не меншою від вартості 1/8 частини всього майна, що за законом успадковуватиметься всіма спадкоємцями. Дозволено ОСОБА_3 підписати договір про розподіл спадкового майна, який в частині прав та обов`язків ОСОБА_1 буде викладено наступним чином, зокрема, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надають грошову компенсацію ОСОБА_1 взамін відмови від успадкованого майна (частки) ОСОБА_4 у розмірі 100 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті згідно з офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на дату підписання договору, за рахунок власних коштів та сплачують дану суму в рівних частинах під час укладення та посвідчення цього договору. Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують здійснення розрахунку в повному обсязі. Зобов`язано законного представника – матір ОСОБА_3 забезпечити збереження коштів від грошової компенсації в інтересах малолітньої ОСОБА_1 .
16.09.2015 між ОСОБА_2 (сином ОСОБА_4 ), ОСОБА_3 (дружиною ОСОБА_4 ), ОСОБА_1 (донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в інтересах якої діє її матір ОСОБА_3 , та ОСОБА_11 (сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), що діє за згодою своєї матері ОСОБА_12 , укладено договір про розподіл спадкового майна, посвідчений державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області Бешинською Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 1445, згідно якого його сторони, які є спадкоємцями за законом в рівних частинах майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначили склад спадкового майна та погодили його розподіл.
За умовами цього договору у власність ОСОБА_1 переходить, зокрема: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надають грошову компенсацію ОСОБА_1 у розмірі 2 199 816,50 грн, що станом на 16.09.2015 згідно офіційного курсу Національного банку України становить в еквіваленті 100 000,00 доларів США за рахунок власних коштів та сплачують дану суму в рівних частинах під час укладення та посвідчення договору (п. 1 договору).
Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують здійснення розрахунку в повному обсязі (п. 2 договору).

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову  ОСОБА_1 про стягнення коштів. 
Так ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованності за договором про розподіл спадкового майна від 16.09.2015, суд виходив з того, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання ним своїх грошових зобов`язань перед позивачем за цим договором.
Проте колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду, оскільки він зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права щодо оцінки доказів, виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.2015 між ОСОБА_2 (сином ОСОБА_4 ), ОСОБА_3 (дружиною ОСОБА_4 ), ОСОБА_1 (донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в інтересах якої діє її матір ОСОБА_3 , та ОСОБА_11 (сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), що діє за згодою своєї матері ОСОБА_12 , укладено договір про розподіл спадкового майна, посвідчений державним нотаріусом Ямпільської державної нотаріальної контори Вінницької області Бешинською Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 1445, згідно якого його сторони, які є спадкоємцями за законом в рівних частинах майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначили склад спадкового майна та погодили його розподіл.
За умовами цього договору у власність  ОСОБА_1 переходить: 1. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надають грошову компенсацію ОСОБА_1 у розмірі 2199816,50 грн., що станом на 16.09.2015 згідно офіційного курсу НБУ становить в еквіваленті 100000 доларів США за рахунок власних коштів та сплачують дану суму в рівних частинах під час укладання та посвідчення договору. 
Умовами цього ж договору також встановлено, що сторони своїми підписами під цим Договором підтверджують здійснення розрахунку в повному обсязі (п. 2 Договору).
Розподіл спадкового майна здійснено з урахуванням доплати та грошової компенсації. 
Умови цього договору стосуються лише зазначеного у ньому спадкового майна.
Претензій один до одного сторони не мають. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано доказів виконання грошового зобов`язання за договором. 
Проте дійшовши такого висновку, суд першої інстанції фактично не надав належної правової оцінки умовам самого нотаріально посвідченого договору, якими сторони підтвердили здійснення повного розрахунку та відсутність взаємних претензій. 
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі №916/667/18 зроблено висновок, що положення договору, якими сторони підтверджують отримання однією стороною від іншої грошових коштів, є даними, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, а тому такі положення договору є письмовим доказом.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що умова договору, яка містить підтвердження про отримання стороною грошових коштів, за своєю правовою природою є розпискою, оскільки посвідчує факт одержання виконання зобов`язання. Саме тому таке положення договору має самостійне доказове значення та підлягає оцінці судом нарівні з іншими письмовими доказами.
Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що положення договору про отримання стороною належних їй платежів до підписання договору свідчить про домовленість сторін вважати здійснену оплату належним виконанням відповідного договірного зобов`язання, а включення до договору такого підтвердження є звичайною діловою практикою та саме по собі не суперечить вимогам закону.
Наведений правовий висновок підлягає застосуванню й у цій справі, оскільки спір виник не щодо дійсності договору чи його окремих положень, а щодо доказового значення умови договору, якою сторони підтвердили факт проведення між ними повного розрахунку.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів зазначає, що пункт договору про підтвердження сторонами проведення повного розрахунку є не лише умовою договору, а й письмовим доказом факту виконання відповідачем свого грошового зобов`язання, який підлягав оцінці судом відповідно до вимог статті 89 ЦПК України.
Однак суд першої інстанції наведених обставин не врахував, фактично проігнорував зазначені умови нотаріально посвідченого договору, які підтверджують проведення сторонами повного розрахунку та відсутність взаємних претензій, і без належних правових підстав дійшов протилежного висновку про недоведеність виконання відповідачем свого грошового зобов`язання.
Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 , викладені нею у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що вона особисто не була присутня при укладенні договору про розподіл спадкового майна, не отримувала від відповідача грошової компенсації, а також про те, що рішенням виконавчого комітету Новоодеської міської ради № 101 від 16.09.2015 законному представнику було надано лише дозвіл на підписання договору від імені малолітньої дитини, тоді як повноваження на отримання грошових коштів від її імені були відсутні.
Як встановлено судом, на момент укладення договору про розподіл спадкового майна від 16.09.2015 ОСОБА_1 була малолітньою, у зв`язку з чим її інтереси відповідно до закону представляла мати - ОСОБА_3 .
Рішенням виконавчого комітету Новоодеської міської ради від 16.09.2015 № 101 законному представнику було надано дозвіл на укладення від імені малолітньої договору про розподіл спадкового майна, при цьому визначено істотні умови такого договору, а саме, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сплачують ОСОБА_1 грошову компенсацію під час укладення та посвідчення договору, сторони своїми підписами підтверджують здійснення розрахунку в повному обсязі, а законного представника зобов`язано забезпечити збереження отриманих коштів в інтересах малолітньої дитини.
На виконання зазначеного рішення 16.09.2015 законний представник, діючи від імені малолітньої ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_3 уклала нотаріально посвідчений договір про розподіл спадкового майна, яким сторони підтвердили здійснення повного розрахунку та відсутність взаємних претензій.
Покладення рішенням органу опіки та піклування на законного представника обов`язку забезпечити збереження грошової компенсації об`єктивно свідчить про те, що саме законний представник мав діяти від імені малолітньої особи під час прийняття виконання зобов`язання та забезпечити подальше збереження отриманих коштів в її інтересах. 
При цьому твердження позивачки про те, що обставини укладення договору та проведення розрахунків відомі їй виключно зі слів матері, брата та інших родичів, свідчать про відсутність у неї особистого сприйняття зазначених обставин та самі по собі не є належними і допустимими доказами невиконання відповідачем умов договору.
Окрім того, доводи позивачки про те, що вона особисто не отримувала грошових коштів, не спростовують факту виконання відповідачем свого зобов`язання за договором, оскільки на момент його укладення вона була малолітньою, а всі юридично значимі дії від її імені вчиняла законний представник, тобто її мати. Відтак можливі подальші відносини між законним представником та малолітньою особою щодо збереження, передачі чи використання отриманої грошової компенсації не є предметом розгляду цієї справи та не впливають на вирішення питання щодо належного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.
Колегія суддів також відхиляє доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що оскільки розмір грошової компенсації, визначений договором про розподіл спадкового майна, перевищував встановлену Національним банком України граничну суму готівкових розрахунків між фізичними особами, виконання відповідачем зобов`язання могло бути підтверджене виключно банківськими документами про безготівкове перерахування коштів.
Дійсно, відповідно до ст. 1087 ЦК України та Постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210 на момент укладення договору між фізичними особами були встановлені обмеження щодо здійснення готівкових розрахунків на суму, яка перевищує 150000,00 грн. Разом із тим сам по собі факт недотримання сторонами порядку здійснення розрахунків не свідчить про відсутність виконання договірного зобов`язання.
Так, у пункті 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18, на яку колегія суддів посилалася раніше, зазначено, що порушення встановленої законодавством граничної суми розрахунків може мати наслідком передбачені законодавством заходи відповідальності, але не впливає на чинність розрахунків і не заперечує самого факту проведення розрахунків. Отже, ані встановлення факту нездійснення розрахунків у безготівковій формі, ані наявність законодавчої заборони на здійснення розрахунків готівкою понад певну граничну суму, не може вважатись підтвердженням того, що фактичні розрахунки сторонами в готівковій формі не здійснювались.
Отже, саме по собі посилання позивачки на відсутність банківських документів про перерахування грошових коштів не спростовує письмового підтвердження сторін про здійснення повного розрахунку, яке міститься у нотаріально посвідченому договорі про розподіл спадкового майна та відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/667/18 має самостійне доказове значення.
За таких обставин наведені у відзиві на апеляційну скаргу доводи не спростовують висновків колегії суддів про те, що нотаріально посвідчений договір про розподіл спадкового майна від 16.09.2015 містить письмове підтвердження сторонами здійснення повного розрахунку, яке не спростоване належними та допустимими доказами.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що фактично єдиним доказом, на підставі якого суд першої інстанції дійшов висновку про невиконання відповідачем умов договору, фактично стали показання свідка ОСОБА_13 , яка є матір`ю позивачки та первісним позивачем у цій справі, а тому є особою, заінтересованою у результатах її розгляду.
Водночас відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України заперечення факту виконання правочину, який укладено у письмовій формі, не може ґрунтуватися виключно на показаннях свідків. Саме тому показання свідка за відсутності інших належних та допустимих доказів не могли бути достатньою підставою для спростування змісту письмового правочину. 
Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували письмовий доказ, що міститься у самому договорі про розподіл спадкового майна, а саме підтвердження сторонами здійснення повного розрахунку та відсутності взаємних претензій.
В апеляційній скарзі відповідач також просив долучити до матеріалів справи та дослідити як нові докази розписку від 30.03.2015 про отримання ОСОБА_14 грошових коштів, а також висновок експерта № 374-П від 05.10.2017 щодо належності їй підпису на зазначеній розписці, посилаючись на неможливість подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.
Разом із тим колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття зазначених документів як нових доказів та врахування їх при вирішенні спору.
Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені відповідачем обставини самі по собі не свідчать про наявність передбачених процесуальним законом виняткових підстав для прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, а тому зазначені документи не можуть бути покладені колегією суддів в основу висновків під час перегляду рішення суду першої інстанції.
Водночас наведене не впливає на висновок суду апеляційної інстанції про необґрунтованість позовних вимог, оскільки навіть без урахування зазначених документів матеріали справи містять нотаріально посвідчений договір про розподіл спадкового майна від 16.09.2015, яким сторони підтвердили здійснення між ними повного розрахунку та відсутність взаємних претензій. Саме оцінка цього письмового доказу має визначальне значення для правильного вирішення спору.
Також не приймаються до уваги не можуть бути доказами документи, про долучення яких подане клопотання представником ОСОБА_1 на стадії апеляційного розгляду справи, оскільки не надано доказів існування перешкод їх долучення в суді першої інстанції, що відповідає вимогам ч.3ст.367 ЦПК України.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність у відповідача заборгованості за договором є передчасним, не відповідає встановленим обставинам справи та зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо вимоги скаржника ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали з метою вирішення органом досудового розслідування питання щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 384 КК України, у разі встановлення її вини у передбаченому законом порядку, колегія суддів зазначає таке.
Так, відповідно до ст. 385 ЦПК України суд апеляційної інстанції у випадках і порядку, встановлених ст. 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Згідно з ч.1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши під час вирішення спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Відповідно до ч.8 ст. 262 ЦПК України окрема ухвала може бути постановлена судом першої, апеляційної чи касаційної інстанції.
Окрема ухвала є процесуальним засобом судового реагування на виявлені під час судового розгляду порушення законодавства, а також причини та умови, що сприяли їх виникненню.
Аналіз положень ст.262 ЦПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала постановляється судом лише у разі встановлення під час розгляду справи порушень закону або ознак кримінального правопорушення, які потребують відповідного реагування. При цьому постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18), у якій зазначено, що окрема ухвала є процесуальним засобом необхідного реагування суду на порушення законності, виявлені саме під час судового розгляду, а її постановлення є правом, а не обов`язком суду.
Обґрунтовуючи необхідність постановлення окремої ухвали, ОСОБА_2 посилається на те, що свідок ОСОБА_3 під час допиту в суді першої інстанції надала завідомо неправдиві показання щодо факту отримання грошових коштів за договором про розподіл спадкового майна, які, на його думку, спростовуються розпискою від 30 березня 2015 року та висновком експерта № 374-П від 05 жовтня 2017 року.
Разом із тим, як зазначено вище, судом апеляційної інстанції зазначені документи були долучені до матеріалів справи з метою забезпечення повноти судового розгляду, однак не прийняті судом як нові докази відповідно до вимог ч.3 ст.367 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю передбачених законом виняткових підстав для їх прийняття.
За таких обставин зазначені документи не можуть бути покладені колегією суддів в основу висновку про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення.
Інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про встановлення під час апеляційного перегляду справи порушень законодавства або ознак кримінального правопорушення, що потребували б реагування суду шляхом постановлення окремої ухвали, матеріали справи не містять.
За таких обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали в порядку статті 262 ЦПК України, у зв`язку з чим відповідне клопотання скаржника задоволенню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 є частково доведеною, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині. 

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України)

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст.ст.374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів скасувати, ухвалити нове.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором про розподіл спадкового майна відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20.07.2026 

Головуючий  Є.С. Сєвєрова

Судді:    Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова