ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 вересня 2026 року

м. Київ
справа № 154/4291/24
провадження № 61-3039св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - прокурор Володимирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національного агентства з питань запобігання корупції,
відповідачі: Комунальне підприємство «Управляюча житлова компанія» Володимирської міської ради, ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури на постанову Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2026року, ухвалену в складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року прокурор Володимирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національного агентства з питань запобігання корупції звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Управляюча житлова компанія» Володимирської міської ради (далі - КП «Управляюча житлова компанія»),    ОСОБА_1 про визнання цивільно-правового договору про надання послуг, додаткової угоди до цивільно-правового договору про надання послуг недійсними, стягнення вартості послуг, отриманих на підставі цивільно-правового договору та додаткової угоди до договору.
Позов обґрунтовано тим, що постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 серпня 2023 року у справі № 154/3249/23, яка набрала законної сили 29 серпня 2023 року, директора КП «Управляюча житлова компанія»   ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні корупційних адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Зокрема, ОСОБА_2  - директор вказаного комунального підприємства, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» є суб`єктом, на якого поширюється дія зазначеного Закону, не повідомив у встановлених цим Законом випадках та порядку Володимирську міську раду про наявність у нього реального конфлікту інтересів, що є порушенням вимог пункту 2 частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції».
Розпорядженням Володимир-Волинського міського голови від 16 лютого 2022 року № 54-р ОСОБА_2 призначено на посаду директора КП «Управляюча житлова компанія».
Згідно з контрактом, укладеним між Володимир-Волинською міською радою в особі голови Пальонкою І. А. та громадянином ОСОБА_2 , з урахуванням додаткової угоди № 1 до контракту від 01 вересня 2022 року (щодо внесення змін до назви підприємства, юридичної адреси, органу управління майном, відомостей про керівника комунального підприємства «Управляюча житлова компанія» Володимирської міської ради), останній зобов`язався безпосередньо та через адміністрацію здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна. Керівник, який уклав контракт є повноважним представником підприємства під час реалізації повноважень, функцій, обов`язків підприємства передбачених актами законодавства, статутом підприємства. Крім цього, керівник підприємства у межах компетенції видає накази та інші акти, обов`язкові для виконання всіх підрозділів.
Протоколами про адміністративні правопорушення від 28 липня 2023 року № 230, 231, 232, 233, зафіксовано, що Директор КП «Управляюча житлова компанія» ОСОБА_2. уклав із ОСОБА_1 цивільно-правовий договір від 19 червня 2023 року № 48 про надання послуг з виконання малярних робіт на дитячих майданчиках біля будинків АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 на загальну суму 6 700 грн та додаткову угоду №1 від 29 червня 2023 року до вказаного договору про збільшення винагороди на 14 542,23 грн. 30 червня 2023 року на підставі акта приймання-передачі наданих послуг ОСОБА_1 оплачено виконання малярних робіт на загальну суму 21 242,23 грн.
ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_2 , у розумінні статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» вони є близькими особами.
Таким чином, ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді директора КП «Управляюча житлова компанія», будучи суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», в порушення статті 28 цього Закону України вчинив дію та прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів, що підтверджено судовим рішенням.
Вказує, що за наведених обставин цивільно-правовий договір від 19 червня 2023 року № 48, з додатковою угодою від 29 червня 2023 року № 1, підлягають визнанню недійсними з підстав їх невідповідності інтересам держави та суспільства відповідно до положень частини третьої статті 228 ЦК України та частини другої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції», оскільки останні укладені всупереч встановленого законодавством порядку.
ОСОБА_1 достовірно було відомо про укладення цивільно-правових договорів, істотною умовою яких є сплата вартості за рахунок бюджетних коштів, з її рідним братом, а тому вона не могла не розуміти наявність конфлікту інтересів та того, що укладені цивільно-правові договори суперечать вимогам антикорупційного законодавства Україгни, інтересам держави та суспільства.
На виконання умов оскаржуваних цивільно-правових договорів ОСОБА_1 отримала грошові кошти у сумі 21 242,23 грн, які на підставі частини першої статті 216 ЦК України та частини третьої статті 228 ЦК України підлягають стягненню в дохід держави.
На підставі викладеного та посилаючись на положення статті 28, частини другої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції», частини першої статті 216 ЦК України, частини третьої статті 228 ЦК України, прокуратура просила суд:
- визнати недійсним цивільно-правовий договір про надання послуг від 19 червня 2023 року № 48, укладений між КП «Управляюча житлова компанія» та ОСОБА_1 ;
- визнати недійсною додаткову угоду від 29 червня 2023 року № 1 до цивільно-правового договору про надання послуг від 19 червня 2023 року № 48, укладеного між КП«Управляюча житлова компанія» та ОСОБА_1 ;
- стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 21 242,23 грн, отриманих на підставі цивільно-правового договору про надання послуг від 19 червня 2023 року № 48 та додаткової угоди від 29 червня 2023 року № 1 до нього;
- стягнути з КП «Управляюча житлова компанія» в дохід держави вартість послуг, отриманих на підставі цивільно-правового договору про надання послуг від 19 червня 2023 року № 48 та додаткової угоди від 29 червня 2023 року № 1 до нього в розмірі 21 242,23 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Володимирського міського суду Волинської області від 27 листопада 2025 року позов прокурора Володимирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національного агентства з питань запобігання корупції задоволено. Визнано недійсним цивільно-правовий договір про надання послуг від 19 червня 2023 року № 48, укладений між КП «Управляюча житлова компанія» та    ОСОБА_1 . Визнано недійсною додаткову угоду від 29 червня 2023 року № 1 до цивільно-правового договору про надання послуг від 19 червня 2023 року № 48, укладеного між КП «Управляюча житлова компанія» та ОСОБА_1 . Стягнуто із ОСОБА_1 у дохід держави 21 242, 23 грн, отриманих на підставі цивільно-правового договору про надання послуг від 19 червня 2023 року № 48 та додаткової угоди від 29 червня 2023 року № 1 до нього, за виключенням податків та загальнообов`язкових зборів, які утримані з цієї суми. Стягнуто з КП «Управляюча житлова компанія» в дохід держави вартість послуг, отриманих на підставі цивільно-правового договору про надання послуг від 19 червня 2023 року № 48 та додаткової угоди від 29 червня 2023 року № 1 до нього, у розмірі 21 242,23 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обидві сторони оспорюваних договорів усвідомлювали протиправність їх укладення, тобто такого, що суперечить Закону України «Про запобігання корупції», та свідомо допускали настання протиправних наслідків, що, в свою чергу, суперечить інтересам держави та суспільства.
Позивачем доведено здійснення директором КП «Управляюча житлова компанія» оплати ОСОБА_1 21 242,23 грн за оскаржуваним цивільно-правовим договором з додатковою угодою.
Враховуючи, що оскаржувані цивільно-правові договори виконані обома сторонами, все одержане ними за договором, що суперечить інтересам держави та суспільства, підлягає стягненню в дохід держави на підставі частини третьої статті 228 ЦК України.
Цивільно-правовий договір про надання послуг № 48 від 19 червня 2023 року та додаткова угода № 1 від 29 червня 2023 року до цього договору суперечать вимогам законодавства України, а тому на підставі частини першої статті 203, статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України та статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» підлягають визнанню недійсними.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Володимирського міського суду Волинської області від 27 листопада 2025 року скасовано. У задоволенні позову прокурора Володимирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національного агентства з питань запобігання корупції відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що для застосування положень частини третьої статті 228 ЦК прокурор у цій справі повинен був довести, що самі правочини за своєю суттю є протиправними, такими, що спрямовані на порушення інтересів держави та суспільства.
Прокурор не довів, що внаслідок укладення оспорюваних правочинів держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала роботу неналежної якості.
Апеляційний суд виходив з відсутності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням антикорупційного законодавства України та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Позивач не довів заявлених ним вимог про визнання цивільно-правового договору про надання послуг, додаткової угоди до цивільно-правового договору про надання послуг недійсними та стягнення вартості послуг, отриманих на підставі цивільно-правового договору та додаткової угоди до договору, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
09 березня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» заступник керівника Волинської обласної прокуратури подав касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2026 року касаційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури залишено без руху для усунення недоліків, зазначено строк виконання ухвали суду, попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк заступник керівника Волинської обласної прокуратури направив до суду матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 25 березня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2026 року поновлено заступнику керівника Волинської обласної прокуратури строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Володимирського міського суду Волинської області цивільну справу № 154/4291/24.
22 квітня 2026 року матеріали цивільної справи № 154/4291/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі заступник керівника Волинської обласної прокуратури просить постанову Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року скасувати, а рішення Володимирського міського суду Волинської області від 27 листопада 2025 року залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме можливості застосування частини третьої статті 228 ЦК України до правовідносин, які виникли у зв`язку із укладенням правочинів з порушенням частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статті 67 Закону України «Про запобігання корупції», статей 203, 215, частини третьої статті 228 ЦК України та порушив вимоги статей 76-79 ЦПК України.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду узгоджені дії учасників закупівлі (торгів, аукціону) та відсутність реальної конкуренції унеможливлює прозору та відкриту процедуру закупівлі, чим порушуються інтереси держави та суспільства, з огляду на що встановлене у визначеному порядку порушення законодавства про захист економічної конкуренції є підставою для визнання недійсними результатів закупівлі (торгів, аукціону) у випадку, якщо це передбачено спеціальним законодавством, та для визнання недійсним відповідного договору, укладеного з переможцем, відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України.
При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути (але не виключно) вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Разом з цим, надане Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23 тлумачення частини третьої статті 228 ЦК України як санкції, не властивої нормам цивільного законодавства, унеможливлює правозастосування такої норми, а тому питання правильного тлумачення цієї норми права та критерії її застосування залишаються, вочевидь, не вирішеними.
У ході касаційного розгляду справи необхідно з`ясувати:
- чи підлягає визнанню правочин, укладений з порушенням частини першої статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» в умовах конфлікту інтересів, недійсним на підставі частин першої, третьої статті 215 ЦК України, як такий, що не відповідає його інтересам держави та суспільства?
- чи підлягає застосуванню частина третя статті 228 ЦК України до правочинів, укладених в умовах реального конфлікту інтересів? Чи є необхідною умовою для застосування частини третьої статті 228 ЦК України заподіяння майнова шкода державі або суспільству?
Суд апеляційної інстанції проігнорував наявність постанови Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 серпня 2023 року, яка набрала законної сили 29 серпня 2023 року, у справі № 154/3249/23 про визнання директора КП «Управляюча житлова компанія» ОСОБА_2 винним у вчиненні корупційних адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою, другою статті 172-7 КУпАП.
Визнання недійснимправочину згідно з частиною третьоюстатті 228 ЦК Українимає наслідком застосування положень статті 216 цього кодексу.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у квітні 2026 року, КП «Управляюча житлова компанія» заперечує проти доводів заступника керівника Волинської обласної прокуратури, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року - без змін.
Відзив КП «Управляюча житлова компанія» мотивовано відсутністюпричинно-наслідковогозв`язку між порушенням антикорупційного законодавства та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Встановлено, що відбулось реальне виконання договору та відсутня шкода, яка заподіяна державі. 
Положення частини третьої статті 228 ЦК України до спірних відносин не застосовуються.
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у квітні 2026 року, ОСОБА_1 заперечує проти доводів заступника керівника Волинської обласної прокуратури, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року - без змін.
Відзив  ОСОБА_1 мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції надав належну оцінку обставинам справи, правильно врахував практику Верховного Суду щодо виняткового характеру застосування частини третьоїстатті 228 ЦК України, правильно встановив відсутність доказів реальної шкоди державі, відсутність доведеного умислу та відсутність підстав для кваліфікації спірних правочинів як таких, що вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
У липні 2026 року заступник керівника Волинської обласної прокуратури подав до Верховного Суду клопотання про зупинення касаційного провадження у справі в порядку статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду Великою палатою Верховного Суду справи № 910/7314/23.
У липні 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заперечення проти зупинення касаційного провадження у справі в порядку статті 252 ЦПК України.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до розпорядження Володимир-Волинського міського голови №54-р від 16 лютого 2022 року «Про призначення директора комунального підприємства «Управляюча житлова компанія» Володимир-Волинської міської ради ОСОБА_2. призначено на посаду директора КП «Управляюча житлова компанія».
Відповідно до контракту, укладеного між Володимир-Волинською міською радою в особі голови ради Пальонкою І. А. та громадянином ОСОБА_2 , директор зобов`язується безпосередньо та через адміністрацію здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна. Керівник, який уклав контракт є повноважним представником підприємства під час реалізації повноважень, функцій, обов`язків підприємства передбачених актами законодавства, статутом підприємства. Окрім цього, керівник підприємства у межах компетенції видає накази та інші акти, обов`язкові для виконання всіх підрозділів.
01 вересня 2022 року Володимирською міською радою в особі міського голови та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до контракту щодо внесення змін до назви підприємства, юридичної адреси, органу управління майном, відомостей про керівника КП «Управляюча житлова компанія».
19 червня 2023 року директор КП «Управляюча житлова компанія» ОСОБА_2. уклав цивільно-правовий договір про надання послуг із ОСОБА_1 № 48. Предметм договору є надання послуг з виконання малярних робіт на дитячих майданчиках за адресами: Волинська область, АДРЕСА_6, АДРЕСА_5 , на загальну суму 6 700 грн.
Також між директором КП «Управляюча житлова компанія» ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 від 29 червня 2023 року до цивільно-правового договору про надання послуг № 48 від 19 червня 2023 року, на підставі якої сторони погодили збільшення ціни договору ще на 14 542,23 грн.
30 червня 2023 року на підставі акта приймання-передачі наданих послуг КП «Управляюча житлова компанія» сплатило ОСОБА_1 вартість виконання малярних робіт на загальну суму 21 242,23 грн.
Постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 17 серпня 2023 року, яка набрала законної сили 29 серпня 2023 року (справа № 154/3249/23), ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні корупційних адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою, другою статті 172-7 КУпАП.
Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді директора КП «Управляюча житлова компанія», будучи суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», в порушення статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» вчинив дію та прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів.
Володимирська окружна прокуратура направила 25 квітня 2024 року до Національного агентства з питань запобігання корупції лист, у якому повідомила про невідповідність цивільно-правового договору № 48 від 19 червня 2023 року з додатковою угодою № 1 від 29 червня 2023 року інтересам держави та суспільства у зв`язку з тим, що останні укладені внаслідок порушення антикорупційного законодавства.
Національне агентства з питань запобігання корупції листом від 21 травня 2024 року № 30-10/36319-24 проінформувало окружну прокуратуру про те, що агентство не готувало та не планує здійснювати підготовку позовних заяв про визнання вищенаведених договорів недійсними та такими, що укладені в умовах реального конфлікту інтересів. Зазначено, що агентство не вбачає підстав для вжиття у межах власних повноважень заходів реагування щодо стягнення коштів за фактами, встановленими судом у справі № 154/3249/23.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо клопотання заступника керівника Волинської обласної прокуратури про зупинення касаційного провадження у справі
Ухвалою колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 30 червня 2026 року у справі № 910/7314/23 за позовомБердянської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі: Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області, до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Бердянської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремонтно-будівельне управління «Промбудколія, про визнання недійсними рішення, договору та стягнення коштів, за касаційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05 лютого 2024 року передано справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої та п`ятої статті 302 ГПК України, у зв`язку з тим, що ця справа містить виключну правову проблему щодо комплексного застосування положень статей 203, 215 ЦК України (щодо недійсності правочину, вчиненого з порушенням інтересів держави і суспільства) та статті 228 ЦК України (щодо особливих умов застосування та особливих правових наслідків, визначених вказаною статтею), а також необхідністю уточнити (конкретизувати) або відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24, та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22 липня 2026 рокусправу № 910/7314/23 повернутовідповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справ у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. 
Враховуючи, що справу № 910/7314/23 не прийнято до провадження Великою Палатою Верховного Судута повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для продовження рогляду, відсутні підстави для зупинення касаційного провадження у справі, з огляду на що клопотання заступника прокурора Волинської обласної прокуратури не підлягає задоволенню.
Щодо вирішення спору по суті позовних вимог
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728сво18), постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), що передбачає, що дії учасників цивільних правовідносин повинні бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства повинні застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Нікчемність правочину, навпаки має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Згідно з частиною першою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу в обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (частина третя статті 228 ЦК України).
Як на підставу недійсності оспорюваних правочинів прокурор посилається на положення частини третьої статті 228 ЦК України, обґрунтовуючи позов тим, що сторони оспорюваних договорів є близькими особами, усвідомлювали протиправність їх укладення, а саме що вони суперечить Закону України «Про запобігання корупції», та свідомо допускали настання протиправних наслідків, що в свою чергу суперечить інтересам держави та суспільства.
Згідно з пунктами б), в) частини першої статті 3 Закону «Про запобігання корупції» суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, зокрема, сільські голови, посадові особи місцевого самоврядування.
Статтею 12-1 Закону «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що посадові особи місцевого самоврядування зобов`язані дотримуватися правил запобігання та врегулювання: конфлікту інтересів, передбачених Законом «Про запобігання корупції».
Закон України «Про запобігання корупції» передбачає, що близькими особами є члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта (частина перша статті 1 цього Закону).
Верховний Суд враховує, що укладення  ОСОБА_2 , як директором комунального підприємства, договорів із  ОСОБА_1 (рідною сестрою), є порушенням антикорупційного законодавства України, що встановлено судовим рішенням у справі №154/3249/23 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 172-7 КУпАП, а саме за неповідомлення про наявність конфлікту інтересів та підписання спірних договорів в умовах реального конфлікту інтересів.
Водночас Верховний Суд послідовно виходить з усталеної практики про неможливість кваліфікації укладених правочинів за частиною третьою статті 228 ЦК України.
У контексті цього питання Об`єднана палата Касаційного господарського суду в постанові від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23 вказала наступне:
Щодо правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України
66. Стягнення всього отриманого за недійсним правочином у дохід держави є конфіскацією, яка за своєю правовою природою не є цивільно-правовим інститутом. У первісній редакції ЦК України, який набув чинності 01 січня 2004 року, такої норми не існувало. Однак Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02 грудня 2010 року статтю 228 була доповнена частиною третьою, присвяченою недійсності правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
67. Щодо конфіскаційного характеру санкцій, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, неодноразово висловлювався ще Верховний Суд України, а після 2017 року - і Верховний Суд (постанови від 20 червня 2018 року у справі № 802/470/17-а, від 16 жовтня 2019 року у справі № 2а-1670/8497/11, від 25 липня 2023 року у справі № 160/14095/21 від 13 листопада 2024 року у справі № 911/934/23).
68. Наслідки, передбачені реченнями 2-3 частини третьої статті 228 ЦК України, не спрямовані на поновлення майнової сфери постраждалого учасника цивільно-правових правовідносин. Передбачені законом санкції мають за мету покарати осіб, які вчинили заборонений законодавством правочин. Це єдина норма ЦК, яка містить каральні заходи (санкції).
69. За загальним правилом, правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частини першої статті 216 ЦК України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося і зробити його юридично незначущим.
70. Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданої другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
71. Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
72. У частині третій статті 228 ЦК України передбачаються зовсім інші правові наслідки:
- які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
- ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
- ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
- наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилучення майна;
- ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
73. Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою».
У справі, яка є предметом касаційного розгляду, прокурор обґрунтовує у позовній заяві та у касаційній скарзі порушення порядку укладання спірних договорів виключно наявністю конфлікту інтересів в розумінні антикорупційного законодавства України, проте не заперечує щодо якості виконаної ОСОБА_1 роботи згідно з оспорюваними договорами, співмірності вартості роботи та суми, яку було виплачено ОСОБА_1 .
У постанові від 17 червня 2026 року у cправі № 918/680/24 за подібних обставин Верховний Суд висловився щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, зазначивши, що вона не може бути застосована як правова підстава для визнання договору недійсним та застосування санкції, передбаченої цією нормою, у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства, яке регулює господарську діяльність. Це саме стосується і законодавства про запобігання корупції.
У вказаній постанові від 17 червня 2026 року Верховний Суд зауважує, що частина третя статті 228 ЦК України може бути застосована лише у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, коли державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася внаслідок вчинення таких дій.
При визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Норма частини третьої статті 228 ЦК України може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб'єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема антикорупційного законодавства.
У цій справі прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням антикорупційного законодавства та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
З урахуванням цього, Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що до спірних правовідносин не застосовується частина третя статті 228 ЦК України та, як наслідок, обгрунтовано вказав на відсутність підстав для задоволення позову.
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом апеляційної інстанції, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення. 
Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
Переглянувши у касаційному порядку судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, з урахуванням того, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні спадкові правовідносини, з урахуванням доказів, наданих сторонами, зробив обґрунтовані висновки по суті спору, не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення судом касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому його, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Враховуючи, що касаційна скарга залишається без задоволення, тому відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання заступника прокурора Волинської обласної прокуратури про зупинення касаційного провадження у справі відмовити.
Касаційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Постанову Волинського апеляційного суду від 03 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк