Єдиний унікальний номер 725/5584/25 
Номер провадження 2/725/1783/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.08.2026 
Чернівецький районний суд м. Чернівців О.І. у складі :
Головуючого судді О.І. Галичанського,
при секретарі - Х.Ю. Тарновецькій, 
за участю представника позивача,
розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про позбавлення батьківських прав,-
ВСТАНОВИВ :
Позивачка звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.07.2014 року був зареєстрований шлюб між сторонами. 
В даному шлюбі народилась донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Малолітня ОСОБА_3 являється « дитиною інвалідом підгрупи А» , потребує постійного стороннього догляду, повністю залежить від інших осіб.
Вказує, що займається вихованням дитини самостійно , повністю забезпечує усі необхідні матеріальні потреби. 
Відповідач не цікавиться життям дитини, не приймає участь у її вихованні, здоров`ям не цікавиться, не проявляє жодної батьківської турботи. Батько свідомо та умисно не виконує обов`язки щодо виховання дитини.
На підставі вищевикладеного просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути судові витрати.
Представник позивачки в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.
Відповідач у призначене судове засідання не з`явився. Від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі. У попередніх судових засіданнях заперечувала проти задоволення прозову. Стверджувала , що відповідач ОСОБА_2 не самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Сплачує аліменти на утримання дитини та бажає з нею спілкуватись. Через непорозуміння з позивачкою не має можливості постійного спілкування з дитиною. Просила відмовити у задоволенні позову.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог у судове засідання не з`явився. Розгляд справи просив провести без їх участі.
Заслухавши пояснення та доводи сторін по справі , всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження дитини .
Дитина зареєстрована та проживає з матір`ю за адресою : АДРЕСА_1 .
Малолітня ОСОБА_3 є дитиною інвалідом підгрупи" А", що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 .
Відповідно до рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 28.04.2020 з ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 . 
Згідно висновку органу опіки та піклування Чернівецької міської ради , щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при ВК ЧМР, враховуючи відсутність фактів свідомого та винного ухилення від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 , було прийнято рішення про надання до суду висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 . 
Згідно ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» , позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України .
Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. 
Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.
Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
На переконання суду позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є саме свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Орган опіки та піклування надав висновок щодо не доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.
У процесі судового розгляду даної справи , судом встановлено , що відповідач сплачує аліменти на утримання дитини та бажає з нею спілкуватись.
Сам факт заперечення проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , свідчить про бажання відповідача спілкуватись з дитиною та виконувати батьківські права .
Суд критично відноситься до письмових пояснень свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які вказують на виховання малолітньої ОСОБА_10 виключно позивачкою.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_9 вказали на самоусунення ОСОБА_2 від виховання дитини , посилаючись на слова позивачки. До таких показів свідків суд ставиться критично , оскільки вони основані на інформації з "чужих слів".
Наданими відповідачем доказами та висловленою позицією , підтверджується факт , що батько не самоусунувся від виконання батьківських прав.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довела та не надала суду доказів, в чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
У подібних справах обов`язково мають досліджуватись інші обставини Верховний Суд неодноразово підкреслював, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках. А головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (постанова КЦС від 20.12.2023 у справі №522/20260/21).
Саме ці докази і вважатимуться законними підставами для задоволення позову (постанова КЦС від 29.11.2023 у справі №607/15704/22).
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.
На підставі викладеного, керуючись ст. 259, 264-265, 354, 355 ЦПК України, ст.164 СК України, суд,
У Х В А Л И В :
У задоволенні позову - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 17.08.2026 року.

Суддя Чернівецького районного
суду міста Чернівців      Галичанський О. І.