Справа №591/13306/25
Номер провадження 22-ц/816/2458/26
Категорія - 76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Черних О.М. (суддя-доповідач), суддів: Петен Я.Л., Замченко А.О.,
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.
в присутності:
позивачки – ОСОБА_1 , 
її представника – адвоката Кондратенко Світлани Юріївни, 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22.05.2026, ухваленого під головуванням судді Ніколаєнко О.О. у справі № 591/13306/25, за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа № 4, відділу культури Сумської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, - 
УСТАНОВИВ: 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа № 4, відділу культури Сумської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
Позов мотивований тим, що на підставі наказу Комунального закладу СМР Сумської дитячої музичної школи № 4 від 20.10.2025 № 61- к її звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.
Вказала, що вона 20.10.2025 написала заяву про звільнення за угодою сторін з 23.10.2025, однак ця заява роботодавця не влаштовувала. 
В подальшому вона через застосунок Viber повідомила роботодавця, що вийде на роботу 23.10.2025, проте вказала, що з 23.10.2025 вона буде відкривати лист тимчасової непрацездатності.
Зазначила, що 22.10.2025 вона відправила секретарю Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа № 4 через застосунок Viber фото з медичної картки дитини і заяву, в якій просила звільнитися за власним бажанням після тимчасової непрацездатності, цю ж заяву принесла особисто наступного дня директору школи. 
04.11.2025 вона отримала трудову книжку та копію наказу про звільнення за угодою сторін, у наказі не було інформації стосовно розміру компенсації за невикористані відпустки.
Наголошувала, що звільнення проведено у період її тимчасової непрацездатності, оскільки вона перебувала з 23.10.2025 по 03.11.2025 включно на лікарняному у зв`язку з хворобою дитини. 
Вважає, що роботодавець порушив її права, звільнення було протиправним, оскільки спільної згоди на припинення трудових відносин у визначений строк досягнуто не було.
Просила суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 20.10.2025 №61-к «Про звільнення ОСОБА_2 » на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін; поновити ОСОБА_1 з 23.10.2025 на займаній посаді - викладача мистецької школи з домри; стягнути з відділу культури Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток з 04.11.2025 (день виходу з лікарняного) по день винесення рішення судом. 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22.05.2026 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа №4, відділу культури Сумської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу від 20.10.2025 №61-к «Про звільнення ОСОБА_2 » на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю. 
Ухвалено змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади викладача з мистецької школи з домри з 23.10.2025 на 04.11.2025 за згодою сторін згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України.
Суд першої інстанції виходив з того, що пропозиція щодо звільнення надійшла від ОСОБА_1 , яка звернулася до керівника Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа № 4 про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, зазначивши в заяві бажану дату припинення трудового договору – 23.10.2025 (мотиви звільнення працівника за угодою сторін правового значення не мають).
Роботодавець Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа № 4 погодився на припинення трудового договору з працівником ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін); припинення трудового договору за угодою сторін оформлено наказом Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа № 4 № 61-к від 20.10.2025, яким позивачку звільнено 23.10.2025 за угодою сторін.
Отже, припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті частини першої статті 36 КЗпП України оформлено належним чином, роботодавець видав наказ про звільнення працівника ОСОБА_1 із зазначеної нею в заяві дати -23.10.2025; належні записи про звільнення внесені до трудової книжки.
Суд першої інстанції вказав, що позивачкою не надано доказів на спростування того, що існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за їх угодою. Також до суду не надано доказів існування прохання працівника про анулювання попередньої домовленості щодо припинення договору за угодою сторін та згоди роботодавця (власника, уповноваженого ним органу) на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Під час ухвалення рішення, місцевий суд, послався на те, що передбачені трудовим законодавством обмеження на звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності поширюються на випадки звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому враховуючи, що звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України не є звільненням за ініціативи власника або уповноваженого ним органу, як наслідок, встановлені законодавством обмеження на звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності не поширюються на припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).
Суд першої інстанції встановивши, що у період часу з 23.10.2025 по 03.11.2025 позивачка перебувала на лікарняному, а звільнено її було з роботи з 23.10.2025, з метою дотримання вимог ч. 3 статті 40 КЗпП України, змінив дату звільнення позивачки, а саме: визначив дату припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності - 04.11.2025. 
Крім того, суд першої інстанції у рішенні зазначив, що ненадання ОСОБА_1 можливості використати дні щорічної та соціальної відпустки перед звільненням не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного наказу та поновлення її на роботі. Спір щодо кількості днів відпустки є предметом окремого майнового спору, справа №591/432/26. 
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги 
12.06.2026 представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Кондратенко С.Ю. подала апеляційну скаргу на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22.05.2025, у якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
виходячи зі змісту поняття «угода сторін» в контексті припинення трудового договору, така угода тлумачиться як вільне волевиявлення обох сторін, за наявністю якого роботодавцем та найманим працівником досягається спільна згода на припинення трудових відносин у визначений строк. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку;
до позовної заяви було додано переписку між позивачкою та секретарем музичної школи, з якої вбачається, що ОСОБА_1 подала заяву від 23.10.2025, адресовану директорові Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа № 4 про звільнення за власним бажанням, у якій просила вважати дату звільнення перший робочий день після закінчення листка непрацездатності, повідомивши, що у неї хворіє молодша дитина. 
Позивачка наголошувала, що заява про звільнення за угодою сторін не відповідала її дійсному волевиявленню.
Вказала, що її звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності, а тому угода між сторонами (роботодавцем та працівником) не дотримана, а волевиявлення щодо звільнення з роботи немає.
Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що її заява від 20.10.2025 містила вимогу про звільнення з роботи за угодою сторін у категоричній формі є помилковими, оскільки в подальшому у неї з роботодавцем продовжувалась дискусія і вона висловлювала своє бажання продовжити працювати після лікарняного та після використання усіх відпусток, про що повідомляла керівництво.
Крім того вказала, що її заява про звільнення була подана не у належний спосіб через застосунок Viber, що суперечить чинному законодавству 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2026 справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 17.06.2026 відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 17.06.2026 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
25.06.2025 від представника Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа № 4 надійшов відзив, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми - без змін.
На переконання представника відповідача, доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Позиція апеляційного суду 
У судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи представники Комунального закладу Сумської міської ради Сумська дитяча музична школа № 4 та відділу культури Сумської міської ради не з`явились, направили клопотання про розгляд справи у їх відсутність.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст.ст.371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників, які не з`явились 
2. Мотивувальна частина
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , її представника – адвоката Кондратенко С.Ю., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга позивачки не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Мотиви з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства України. 
Фактичні обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01.09.2012 працювала в КЗ СМР Сумська дитяча музична школа №4 на посаді викладача по класу домри, що підтверджується копією трудової книжки і не заперечувалось сторонами (а.с. 34).
З грудня 2022 року позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що вбачається з відомостей з реєстру застрахованих осіб (а.с. 8-10).
Син позивачки ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7), тобто 22.10.2025 закінчувалась відпустка ОСОБА_1 по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.
20.10.2025 позивачка власноруч написала заяву про звільнення із займаної посади з 23.10.2025 за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 136), направила її через застосунок Viber секретарю музичної школи, що вбачається зі скріншоту листування, який надала сама позивачка (а.с. 35 зв).
На заяві міститься резолюція керівника «до наказу 20.10.2025» (а.с. 136)
Наказом від 20.10.2025 №61-К ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 23.10.2025 за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст 36 КЗпП України).
Відповідно до копії запису в медичній картці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у картці міститься запис від 21.10.2025 про хворобу дитини (ГРВІ) (а.с. 22).
Відповідно до витягу з електронного реєстру листків непрацездатності позивачка перебувала на лікарняному по догляду за хворою дитиною у періоді з 23.10.2025 по 03.11.2025 (а.с. 11).
Судом першої інстанції були досліджені скріншоти листування ОСОБА_1 з:
абонентом « ОСОБА_4 » (за поясненням позивачки - це завуч школи), згідно яких у ОСОБА_1 з 17.10.2025 та цим абонентом велось листування з приводу наступного звільнення позивачки (а.с. 13-14).
абонентом « ОСОБА_5 » (за повідомленням позивачки - директором школи), згідно якого 17.11.2025 остання на повідомлення позивачки відповіла, що не веде особистих переписок (а.с. 14).
з абонентом «Секретар ДМШ 4» (за повідомленням позивачки - це секретар музичної школи), згідно якого 20.10.2025 позивачка написала заяву про звільнення її 23.10.2025 за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та відправила її секретарю (а.с. 35 зв. сторона), про що і сама позивачка не заперечувала. 
22.10.2025 позивачка направила секретарю ДМШ4 заяву від 23.10.2025 про звільнення за власним бажанням, повідомила, що завтра буде відкривати лікарняний. Їй було повідомлено про необхідність принести цю заяву завтра, і що вона буде зареєстрована та розглянута директором. 23.10.2023 позивачка повідомила про створення листка непрацездатності (а.с. 35-37). 
Як вбачається зі змісту акту від 25.11.2025 за результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю), який складений Північно-східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, за заявою позивачки була проведена перевірка та не встановлено порушень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», КЗпП України (а.с. 61-69).
23.10.2025 позивачка склала заяву про звільнення за власним бажанням, у якій просила вважати датою звільнення перший робочий день після закінчення листка непрацездатності (а.с. 16)
04.11.2025 позивачка склала заяву про надання їй соціальної відпустки тривалістю 30 днів з 04.11.2025 по 03.12.2025 і невикористану відпустку тривалістю 37 днів з 04.12.2025 по 09.01.2026. Також просила надати компенсацію за всі дні невикористаної відпустки (а.с. 16).
Згідно з копією статуту КЗ СМР Сумська дитяча музична школа №4 (п. 6.5) кошти на утримання закладу перераховуються та зберігаються на рахунку відділу культури та туризму Сумської міської ради (а.с. 30)
Відповідно до витягу з електронного реєстру листків непрацездатності позивачка перебувала на лікарняному по догляду за хворою дитиною у періоді з 23.10.2025 по 03.11.2025 (а.с. 11).
Позиція апеляційного суду 
У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Особливе місце в системі конституційних прав людини й громадянина посідають соціальні права і свободи, які надають людині можливість задовольняти свої соціальні потреби та інтереси. Одними з основних серед соціальних прав та свобод людини є право на працю, право на відпочинок, а також право на відпустки.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно із частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у межах трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, пункт 165).
З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції та усталеної практики ЄСПЛ слід зробити висновок, що обмеження наданих особі соціальних гарантій у сфері трудової діяльності та, як наслідок, звільнення без дотримання вимог закону охоплюється поняттям «приватне життя», захист якого гарантується державою згідно з відповідними конвенційними зобов`язаннями. Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 487/8206/18 (провадження № 14-164цс20).
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін (див. постанови Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), від 22 грудня 2020 року у справі № 183/7159/18 (провадження №61-9167св20) та постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).
Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18) та у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.
Як встановлено в суді першої інстанції ОСОБА_6 , перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, написала заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 29.10.2025, яку вона особисто направила відповідачу через застосунок Viber, а останній погодився з припиненням трудового договору. Так, згідно скріншоту листування з абонентом «Секретар ДМШ 4» (за повідомленням позивачки - це секретар музичної школи), 20.10.2025 ОСОБА_1 написала заяву про звільнення її 23.10.2025 за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та відправила заяву секретарю (а.с. 35 зв. сторона). Даний факт не заперечується ні позивачкою, ні роботодавцем.
Суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів у розумінні статей 76-78 ЦПК України на підтвердження вчинення на неї тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність вищевказаних фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним. 
При цьому, як вбачається з матеріалів справи та позивачка визнала в судовому засіданні апеляційного суду, останні не мала наміру продовжувати трудові відносини з роботодавцем, про що свідчить її заява про звільнення за власним бажанням. Так, згідно скріншоту листування з абонентом «Секретар ДМШ 4» (за повідомленням позивачки - це секретар музичної школи), 22.10.2025 позивачка направила секретарю ДМШ4 заяву від 23.10.2025 про звільнення за власним бажанням (а.с. 35-37). 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач правильно звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а тому відсутні правові підстави для її поновлення на роботі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року справі № 334/5735/19 (провадження № 61-1164св22)).
Посилання ОСОБА_1 на те, що в подальшому 21, 22 та 23 жовтня 2025 року, вона змінила свій намір щодо звільнення, не може бути взято до уваги, оскільки звільнення за угодою сторін передбачає двостороннє волевиявлення, яке після його взаємного погодження та фіксації (накладення резолюції та видачі наказу) набуває характеру двосторонньої домовленості. Одностороннє право на відкликання заяви передбачене законодавством лише для звільнення за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), натомість для п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України закон вимагає саме взаємної згоди обох сторін на скасування попередньої домовленості.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року в справі № 820/243/16 (адміністративне провадження №К/9901/11617/18), зазначено, що «право на відкликання заяви про звільнення є безумовним правом працівника, але лише у разі, якщо звільнення відбувається з його ініціативи. Якщо ж роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Відмовитись від домовленості про розірвання трудового договору за угодою сторін можна лише за згоди всіх сторін, тобто працівника та роботодавця.
Щодо звільнення особи під час тимчасової непрацездатності 
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 2 ЦПК України (завдання та основні засади цивільного судочинства) суд зобов`язаний перевірити законність звільнення працівника, у тому числі під час тимчасової непрацездатності (пункти 1, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»), як, наприклад, і строк звернення до суду (з власної ініціативи), незалежно від того, чи посилається на це позивач. Цим самим забезпечується реалізація принципу верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України). Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018(6960/18) за конституційною скаргою ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення). 
Суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 було звільнено у період тимчасової непрацездатності з 23.10.2025 по 03.11.2025, дійшов виноску, що відповідачем були порушені гарантії, визначені у частині третій статті 40 КЗпП України, які необхідно усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності. Зважаючи на те, що листок непрацездатності був закритий 03.11.2025, датою припинення трудових правовідносин вважати 04.11.2025, перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності. 
З таким висновком колегія суддів погоджується в повній мірі, оскільки подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670 цс19), та Верховний Суд у постановах: від 27 січня 2021 року у справі № 501/1928/18 (провадження № 61-15334св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20), від 07 вересня 2022 року у справі № 686/14632/21 (провадження № 61-2978св22).
[…] у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Ураховуючи викладене, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 грудня 2020 року у справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18) та від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20)».
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 748/1266/21 (провадження № 61-4278св22).
Щодо надання заяви через застосунок Viber
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст. 29 КЗпП, обмін документами в месенджерах є легітимним за наявності однієї з умов.
Подання заяви про звільнення за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП) через месенджер Viber не є порушенням законодавства, якщо між працівником та роботодавцем заздалегідь узгоджено такий спосіб комунікації
Згідно з наданим позивачкою скріншотів із менеджера Viber з її особистого номера мобільного телефону, вона активно вела листування з адміністрацією КЗ СМР Сумська дитяча музична школа №4 з приводу трудових відносин. Тобто між працівником та роботодавцем заздалегідь узгоджено такий спосіб комунікації.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що скріншоти переписки у месенджері Viber є неналежними, недопустимими та недостовірними доказами, є необґрунтованими та не спростовують правильного висновку суду, з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23), вирішуючи питання щодо використання електронних доказів у справі, зазначила таке:
«Процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.
Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах».
Аналогічні процесуальні положення закріплені в частині третій статті 100 ЦПК України та пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України.
Отже, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.
Суд першої інстанції встановив, що згідно скріншоту листування з абонентом «Секретар ДМШ 4» (за повідомленням позивачки - це секретар музичної школи), 20.10.2025 ОСОБА_1 написала заяву про звільнення її 23.10.2025 за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та відправила її секретарю (а.с. 35 зв. сторона). Даний факт не заперечується сторонами. 
Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» не виключає можливості використання електронних доказів, які не є електронними документами у розумінні цього Закону, без кваліфікованого електронного підпису, якщо такі докази у сукупності з іншими матеріалами справи дають змогу встановити відповідні обставини.
Скріншоти у цій справі не використовувалися як самостійний електронний доказ, а були оцінені судами разом з іншими доказами.
Обмін повідомленнями через месенджер, зокрема Viber, сам собою не може оцінюватися ізольовано, однак у сукупності з іншими доказами та встановленими судами обставинами є належним і допустимим доказом за умови можливості ідентифікації адресата, змісту повідомлення, а також дати його надсилання та отримання.
Приймаючи до уваги, що у цій справі сукупність вчинених дій як з боку позивача, так і з боку відповідача, свідчать на користь того, що між сторонами досягнуто угоди щодо звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін, суд першої усунув порушення гарантій визначених у частині третій статті 40 КЗпП України, шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначив дату припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності - 04.11.2025, що не впливає на законність дій відповідача та не створює обов`язкових передумов для поновлення позивача на раніше займаній посаді.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій дійшов до вірного висновку про відмову в задоволенню позовних вимог в повному обсязі, оскільки інші позовні вимоги є похідними у зв`язку з чим також не підлягають задоволенню.
Такий висновок місцевого суду не суперечить висновкам, викладеним у постановах від 03.11.2021 справа №387/326/20, від 29.06.2022 справа № 640/18748/19, від 10.07.2024 справа 545/1584/23, від 20.06.2018 справа 577/203/17, від 25.07.2018 справа № 761/33202/16, від 04.02.2019 справа № 426/11214/17, від 07.10.2020 справа 505/3941/16, від 12.02.2025 справа 757/31954/23, Великої Палати ВС від 26.08.2020 справа 813/402/17 та іншим, на які є посилання в апеляційній скарзі представник позивача. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.)
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22.05.2026 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - | О.М. Черних

Судді: Я.Л. Петен 

А.О. Замченко