СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

ун. № 759/6162/26
пр. № 1-кп/759/1040/26 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року м.Київ 
Святошинський районний суд м. Києва в складі: 
головуючої судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026100080000572 від 04 березня 2026 року стосовно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с-ща Ворзель Київської області, українця, громадянина України, неодруженого, офіційно непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 24.02.2026 Святошинським районним судом м. Києва за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік;
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,
встановив:

Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнане судом доведеним.
ОСОБА_3 , перебуваючи у скрутному матеріальному становищі, не маючи постійного місця роботи та законних джерел доходів, у вечірній час доби 03 березня 2026 року, перебуваючи на території Святошинського району м. Києва, вирішив вчинити злочин проти власності, пов?язаний із таємним викраденням чужого майна.
Так, 03 березня 2026 року приблизно о 18 год. 07 хв. ОСОБА_3 прибув до двоповерхової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , де на першому поверсі знаходиться кав?ярня «ІНФОРМАЦІЯ_2», що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 .
Переконавшись, що працівник кав?ярні відсутній, а металопластикові двері до приміщення не зачинені на замок, та усвідомлюючи, що на території України введено та діє правовий режим воєнного стану, ОСОБА_3 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, відчинив двері та зайшов до приміщення кав?ярні.
Надалі, перебуваючи всередині приміщення, ОСОБА_3 підійшов до столу та дістав з-під нього грошові кошти у сумі 5500 (п?ять тисяч п?ятсот) гривень, які належали ФОП ОСОБА_6 , після чого сховав зазначені грошові кошти до кишені власних штанів, зачинив двері кав?ярні та направився до виходу з будівлі.
Заволодівши таким чином чужим майном, ОСОБА_3 з місця вчинення кримінального правопорушення зник та в подальшому розпорядився викраденими грошовими коштами на власний розсуд, спричинивши потерпілому майнову шкоду на загальну суму 5500 грн.
Дії ОСОБА_3 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, визнав повністю, не оспорював фактичні обставини справи, вказавши на дату, мету та спосіб вчинення злочину. Так надав покази за змістом яких 03 березня 2026 року приблизно о 18 год. 00 хв., він перебував у будівлі за адресою: АДРЕСА_3, де спускаючись з другого поверху, побачив, що на першому поверсі знаходиться кав?ярня. Зайшовши до приміщення кав?ярні, він підійшов до столу та дістав з-під нього грошові кошти у сумі 5500 гривень, які знаходились в картонній коробці. В наступному він забрав вказані грошові кошти та покинув приміщення кав?ярні. Незначну частину викрадених грошей витратив на продукти харчування, а залишок у нього невдовзі вилучили працівники поліції. Крадіжку вчинив з корисливих мотивів, бо на той час не мав джерела доходу та його матеріальний стан був незадовільний. У вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати.
Згідно ст.3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. 
Учасники судового провадження не оспорювали фактичні обставини та не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України. Суд також пересвідчився в тому, що вони правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позицій, підстави вважати, що обвинувачений оговорює себе або в інший спосіб викривлює визнані ними у судовому засіданні обставини, відсутні. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини в апеляційному порядку.
З урахуванням вищевикладеного, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження в обсязі, узгодженому сторонами кримінального провадження, суд дійшов висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч.4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
При цьому судом встановлено, що ОСОБА_3 усвідомлював, що посягає на чужі речі, таємно вилучив з корисливим мотивом для себе чуже майно, на яке він не має ніякого права, передбачав спричинення матеріальної шкоди потерпілому і бажав завдати шкоду.
Окрім цього, при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 суд зазначає, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк дії якого надалі неодноразово продовжувався, та який діє дотепер. Відтак, правовий режим воєнного стану діяв на час вчинення вказаного вище діяння.
Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року N 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання.
Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, яке виконує виправну функцію, а індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з метою визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який неодружений, офіційно не працює, на обліку у лікаря психіатра та під наркологічним диспансерно - динамічним наглядом не перебуває, раніше судимий, а також суд враховує його вік, конкретні обставини, спосіб, обстановку вчиненого ним кримінального правопорушення, його відношення до скоєного.
Обставиною, яка згідно ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_3 , є щире каяття, яке полягає у відвертому особистому осуді обвинуваченим своєї поведінки, негативному морально-психологічному ставленні до скоєного, розкриттям усіх обставин кримінального правопорушення.
Обставиною, яка згідно ст. 67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_3 , не встановлено.
З огляду на вищевикладене, виходячи із сукупності усіх обставин кримінального провадження, беручи до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд приходить до переконання, що виправлення та перевиховання ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства неможливе та вважає за потрібне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.
Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що 24.02.2026 року ОСОБА_3 засуджено вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік.
Згідно ч.1, ч.4 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 вказується, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання за наявності іншого обвинувального вироку щодо цієї ж особи (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) необхідно брати до уваги саме час постановлення попереднього вироку, а не час набрання ним законної сили.
Відтак, з огляду на викладене, на підставі ст.71 КК України, до покарання за цим вироком суд частково приєднує невідбуте покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24.02.2026, застосувавши п.п.«а-1» п.1 ч.1 ст.72 КК України, та призначає ОСОБА_3 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 (пять) років 1 (один) місяць.
На думку суду, саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення як підсудним, так й іншими особами нового злочину, досягнення мети, визначеної ст. 50 КК України.
Питання про долю речових доказів суд вирішує в порядку статті 100 КПК України.
Цивільний позов не заявлено. Процесуальні витрати відсутні.
Вирішуючи питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься й питання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, суд враховує призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із реальним його відбуванням, бере до уваги обставин справи та характер скоєного злочину, відомості про особу обвинуваченого та вважає за необхідне до набрання вироком законної сили залишити застосований до ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без змін.
Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368, 369-371, 373-376 КПК України, ч. 15 ст. 615 КПК України суд
ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.71, ч.1 ст.72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуте ОСОБА_3 покарання, призначене вироком Святошинського районного суду м.Києва від 24.02.2026 року, та остаточно визначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з дати взяття його під варту, тобто з 09 березня 2026 року, зарахувавши у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід застосований стосовно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Речові докази: грошові кошти в сумі 4320 грн. повернути за належністю потерпілому ФОП ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ; диск з відеозаписами з камер відеоспостереження, які розташовані у приміщенні кав`ярні за адресою: АДРЕСА_3, зберігати при матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення з урахуванням особливостей, передбачених ч.2 ст. 394 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його оголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.
Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1