Номер провадження: 22-ц/813/6521/26 
Справа № 521/5564/26
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.08.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання - Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2026 року 
у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , за участю зацікавлених осіб: Одеської міської ради; Хаджибейської державної нотаріальної контори у місті Одеса про встановлення факту, що має юридичне значення,
встановив:
У квітні 2026 року заявниця звернулася до суду із вказаною вище заявою, в якій просила встановити факт родинних відносин між нею та її двоюрідним братом - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її двоюрідного брата - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 22.10.2020 по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2026 року відмовлено у відкритті провадження. 
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що у справі заінтересованими особами про наявність спору про право не заявлялось, а також на відсутність у матеріалах справи інформації про існування інших спадкоємцівпісля смерті ОСОБА_2 , тому просила оскаржуване судове рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У судове засідання сторони не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦПК України, в мотивувальній частині ухвали суду має бути зазначено мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.
Вказаним нормам оскаржувана ухвала суду не відповідає, зважаючи на таке.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції послався на те, що згідно ч. 4 ст. 256 ЦПК України суд відмовляє у відкритті провадження по справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду.
Апеляційний суд вважає такий висновок суду помилковим, виходячи з такого.
Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі N 761/16799/15-ц (провадження N 14-139цс18) та постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі N 536/1039/17 (провадження N 14-610цс18).
Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.
Згідно з ч. ч. 1, 3, 4 ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи; справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 175/423/18, провадження № 61-8171св19 та від 26 лютого 2020 року у справі № 202/6418/18, провадження № 61- 8511св19.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, ОСОБА_1 зазначила, що з 2020 року була єдиним опікуном своїх недієздатних двоюрідних братів, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матір`ю яких є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - рідна тітка заявниці по батьку - ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 . 
Після смерті брата відкрилася спадщина на майно, яке йому належало за життя. У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , Хаджибейською державною нотаріальною конторою у місті Одеса (далі за текстом - Нотаріальна контора) заведено спадкову справу № 863/2025 за заявою ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_2 . 
Відповіддю за вих. № 5600/02-14 від 19.11.2025 державним нотаріусом Нотаріальної контори Ставнійчук А. О. надано інформацію про те, що згідно матеріалів спадкової справи у Свідоцтві про народження ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) серії НОМЕР_1 5, виданого районним бюро ЗАГС м. Житомир, актовий запис № 494 від 08 грудня 1966 року, у графі батько та у графі мати відсутні відомості. Крім того, згідно інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_5 у відомостях про батька та матір відомості відсутні.
З огляду на це, заявниця змушена звернутись до суду, оскільки без встановлення цих юридичних фактів вона не зможе реалізовувати свої особисті права у відносинах з державними органами та органами нотаріату, зокрема, отримати право на видачу свідоцтва про право на спадщину.
Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Посилання суду першої інстанції, що між сторонами існує спір про право щодо спадкового майна, є безпідставними, виходячи з такого.
Під час розгляду справи, суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право заявника на прийняття спадщини, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним (постанови Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі N 520/19532/19 (провадження N 61-13709св20), від 15 листопада 2021 року у справі N 554/10125/20 (провадження N 61-12758св21), від 03 серпня 2022 року у справі N 759/12740/21 (провадження N 61-126св22)).
Так, суд першої інстанції не з`ясував, хто є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 у порядку, передбаченому спадковим правом (ЦК України), який би оспорював факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її двоюрідним братом - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , як і факт їх проживання однією сім`єю у період з 22.10.2020 по ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Тобто суд не встановив коло спадкоємців, а також між ким існує спір, адже існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність спору про право, який має розглядатися у порядку позовного провадження, є передчасним.
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2020 року у справі N 302/991/19, від 14 грудня 2022 року у справі N 180/2132/21, від 20 грудня 2023 року у справі N 761/16555/23, від 07 лютого 2024 року у справі N 545/844/23 (провадження N 61-15775св23).
Також, погоджуючись із доводами апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що на наявність спору про право вказує необхідність доведення заявницею факту, за встановленням якого вона звернулась до суду. 
Дійсно у справа окремого провадження не застосовуються положення про змагальність (ст. 12 ЦПК) та межі судового розгляду (ст. 13 ЦПК), проте такі, за вказаним винятком щодо змагальності та меж судового розгляду, розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом (постанова Верховного суду від 30.11.2023 у справі № 569/4466/23). 
Так, як слушно зауважено скаржницею за ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Тобто законодавець не обмежує доказування виключно позовним провадженням, натомість доведенню підлягають, зокрема, і обставини, за встановленням яких заявники звертаються до суду у порядку окремого провадження.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що у справах окремого провадження з метою з`ясування обставин справи суд може ініціативою витребувати необхідні докази також і за власною (ч. 2 ст. 294 ЦПК України).
На викладене суд першої інстанції уваги не звернув належної уваги та дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 з вказаних вище підстав, тому ухвала Хаджибейського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2026 року підлягає скасуванню, а справу потрібно направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У справі "Bellet у. France" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Суд першої інстанції ці обставини не урахував, застосував неправильне тлумачення процесуальних норм, що в свою чергу позбавило заявницю права на доступ до суду і завадило розгляду її вимог та відповідно є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст.ст. 367,374,379,382,383 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий         Ю.П. Лозко

Судді          О.Ю. Карташов

М.В. Назарова