Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків 
22 липня 2026 року Справа № 520/5605/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Супруна Ю.О.,
при секретарі судового засідання - Шаркової А.В.,
за участю:
представника позивача - Зайцева В.В.,
третьої особи - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (61003, Харківська область, м. Харків, вул. Кооперативна, буд. 12/14, ЄДРПОУ 44045469), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В :
Адвокат, Чумак Роман Васильович, діючи в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Головного державного виконавця Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шевченко Ірини Анатоліївни від 05.03.2026 про накладення штрафу у сумі 1700,00 грн. у межах виконавчого провадження № 80285193.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30.06.2026 Немишлянським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист, який пред`явлено до органу державної виконавчої служби на примусове виконання. У Немишлянському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на виконанні перебуває виконавче провадження № 80285193 (постанова про відкриття від 19.02.2026) щодо примусового виконання судового рішення у справі №645/6687/24, де стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником - ОСОБА_2 .. 05.03.2026 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника, якою було накладено штраф у розмірі 1700,00 грн. за невиконання боржником без поважних причин рішення суду. Представник позивача зазначає, що єдиною підставою для винесення такої постанови були сім заяв стягувача, подані 21.02.2026, 22.02.2026, 25.02.2026, 27.02.2026, 01.03.2026, 04.03.2026 та 05.03.2026, в яких стягувач безпідставно стверджує про ухилення (в тому числі систематичне) боржника від виконання судового рішення шляхом створення перешкод у спілкуванні із сином - ОСОБА_3 . Відповідач вважає дану постанову про накладення штрафу незаконною і такою, що підлягає скасуванню.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.06.2026 відкрито провадження у вказаний адміністративній справі.
Відповідач подав до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду 19.06.2026 відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позову. Зазначив, що в ході виконання виконавчого провадження, державним виконавцем неодноразово встановлювались факти невиконання позивачем рішення суду, про що були складені відповідні акти. Позивач була належним чином повідомлена про необхідність забезпечення виконання рішення суду, однак без поважних причин не виконала покладені на неї обов`язки. Також, ураховуючи вищенаведене, скаржником не надано суду належних, допустимих та переконливих доказів неправомірного винесення постанови державного виконавця Немишлянського відділу державної виконавчої у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про накладення штрафу за ВП№80285193.
Судове засідання, призначене на 22.06.2026, відбулось за участі представника позивача. Представник відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Розгляд справи відкладено на 25.06.2026.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2026 клопотання представника відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору по справі №520/5605/26 за позовом ОСОБА_2 до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови задоволено. Залучено ОСОБА_1 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови. Зобов`язано позивача, направити копію адміністративного позову третій особі протягом двох днів з моменту отримання ухвали, про що надати підтвердження до суду.
Розгляд справи 25.06.2026 відкладено на 30.06.2026 на 15:00 у зв`язку з необхідністю у наданні третій особі часу для отримання та ознайомлення з позовною заявою.
Судове засідання, призначене на 30.06.2026 відбулось за участі представника позивача, представника відповідача, третьої особи. Розгляд справи відкладено на 07.07.2026 на 11:00 у зв`язку з необхідністю отримання пояснень від третьої особи.
Судове засідання, призначене на 07.07.2026 не відбулось, оскільки суддя Харківського окружного адміністративного суду, перебував у щорічній відпустці з 06.07.2026 по 07.07.2026. Розгляд справи відкладено на 16.07.2026 на 12:00.
В судове засідання, призначене на 16.07.2026, прибули представник позивача, представник відповідача та третя особа, було відкладено у зв`язку з необхідністю отримання додаткових документів. Розгляд справи призначено на 22.07.2026 на 12:00.
Судове засідання, призначене на 22.07.2026 відбулось за участі представника позивача та третьої особи. 
В судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до канцелярії Харківського окружного адміністративного суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Судом не встановлено перешкод для розгляду справи пов`язаних з неприбуттям представника відповідача.
Таким чином суд приходить до висновку про можливість розгляду адміністративної справи за відсутності представника відповідача.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 04.08.2025 по справі №645/6687/24 позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 , не чинити ОСОБА_1 , перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_3 . Встановлено наступний порядок участі ОСОБА_1 , у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 :
- безперешкодне спілкування у режимі онлайн, шляхом здійснення батьком дзвінків засобами мобільного зв`язку, в тому числі, відео-дзвінків через будь-який додаток чи мессенджер, окрім «Телеграм», щовівторка та щочетверга з 18:30 до 19:00, щонеділі з 17:00 до 18:00;
- безперешкодне спілкування щороку у День народження дитини, а також інші свята (Новий рік, Різдво, Великдень) у режимі онлайн, шляхом здійснення батьком дзвінків засобами мобільного зв`язку, в тому числі, відео-дзвінків, через будь-який додаток чи мессенджер, окрім «Телеграм» з 17:00 до 18:00.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Постановою Харківського апеляційного суду від 20.01.2026 
Апеляційну скаргу Мирось Катерини Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 04 серпня 2025 року змінено. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у спілкуванні з сином ОСОБА_3 . Встановлено наступний порядок участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_3 :
- безперешкодне спілкування у режимі онлайн, шляхом здійснення батьком дзвінків засобами мобільного зв`язку, в тому числі, відео-дзвінків на телефон дитини через будь-який додаток чи мессенджер, окрім «Телеграм», щовівторка та щочетверга з 18:30 до 19:00, щонеділі з 17:00 до 18:00;
- безперешкодне спілкування щороку у День народження дитини, а також інші свята (Новий рік, Різдво, Великдень) у режимі онлайн, шляхом здійснення батьком дзвінків засобами мобільного зв`язку, в тому числі, відео-дзвінків, через будь-який додаток чи мессенджер, окрім «Телеграм» на телефон дитини не менше одного разу на день;
- у випадку тимчасового або постійного проживання матері з дитиною в Україні в межах місця проживання/перебування дитини, забезпечити батьку безперешкодне спілкування з дитиною шляхом встановлення їх особистих зустрічей щовівторка з 18.00 до 19.30 та щонеділі з 10.00 до 19.00 (з урахуванням графіку сина та стану його здоров`я) без присутності матері на нейтральній території в місцях культурно-розважального характеру, призначених для відпочинку дитини. У святкові дні: Новий рік, Різдво, Великдень, день народження дитини кожного року забезпечити батьку обов`язкове побачення з дитиною за спільною домовленістю обох батьків, а у разі відсутності такої домовленості, з 10.00 до 12.00 кожного зазначеного дня на нейтральній території, місцях культурно-розважального характеру, призначених для відпочинку дитини без присутності матері.
У задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовлено.
Немишлянським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист №645/6687/24 від 17.02.2026.
За вказаним виконавчим листом 19.02.2026 головним державним виконавцем Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Масловим Денисом Борисовичем прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №80285193 та постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
З наявних матеріалів справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявами від 22.02.2026, 25.02.2026, 27.02.2026, 01.03.2026, 04.03.2026, 05.03.2026, 09.03.2026 про систематичне невиконання боржником виконавчого листа №645/6687/24.
05.03.2026 головним державним виконавцем Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шевченко Іриною Анатоліївною прийнята постанова про накладення штрафу, відповідно до якої за невиконання без поважних причин рішення суду накладено на ОСОБА_2 штраф на користь держави у розмірі 1700,00 грн..
У зв`язку із не виконанням без поважних причин боржником рішення, державним виконавцем складено акт від 11.03.2026, відповідно до якого стягувач ОСОБА_1 неодноразово намагався реалізувати своє право на телефонний та відеозв`язок з дитиною за номером телефону, який за його словами раніше повідомлявся боржником як номер, призначений для спілкування з дитиною. Однак, усі дзвінки залишилися без відповіді.
ОСОБА_1 звертався до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із заявами від 11.03.2026, 13.03.2026, 15.03.2026, 17.03.2026, 19.03.2026, 22.03.2026, 25.03.2026 про систематичне невиконання боржником виконавчого листа №645/6687/24.
У зв`язку з повторним невиконанням без поважних причин боржником рішення, державним виконавцем складено акт від 25.03.2026, відповідно до якого стягувач ОСОБА_1 неодноразово намагався реалізувати своє право на телефонний та відеозв`язок з дитиною за номером телефону, який за його словами раніше повідомлявся боржником як номер, призначений для спілкування з дитиною. Однак, усі дзвінки залишилися без відповіді.
25.03.2026 головним державним виконавцем Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шевченко Іриною Анатоліївною прийнята постанова про накладення штрафу, відповідно до якої за повторне невиконання без поважних причин рішення суду накладено на ОСОБА_2 штраф на користь держави у розмірі 3400,00 грн.
25.03.2026 державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, та направлено подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби.
26.03.2026 державним виконавцем надіслано до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення.
26.03.2026 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» із надісланням виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження».
Стверджуючи про невідповідність закону постанови Головного державного виконавця Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Шевченко Ірини Анатоліївни від 5 березня 2026 року про накладення штрафу у сумі 1700,00 грн. у межах виконавчого провадження № 80285193, заявник ініціював даний спір, звернувшись до Харківського окружного адміністративного суду.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Суспільні відносини з приводу примусового виконання рішень суду унормовані, насамперед, приписами, Закону України від 02.06.2016 №1404 "Про виконавче провадження" (надалі за текстом - Закон № 1404-VIII) і Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Акти правозастосування індивідуальної дії, котрі віднесені законодавцем до кола виконавчих документів, згадані законодавцем у п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404; суб`єкти владних повноважень, до повноважень яких віднесено примусове виконання таких актів перелічені законодавцем у ч. 1 ст. 5 Закону №1404; а заходи примусового виконання окреслені законодавцем у ст. 10 Закону №1404.
Обов`язок кожного учасника суспільних відносин забезпечити виконання постановленого відносно нього судового акту обумовлений змістом ст.ст. 129, 1291 Конституції України, ч. 2 ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402 "Про судоустрій і статус суддів", ч. 2 ст. 14, ч. 1 ст. 370, ч. 2 ст. 372 КАС України.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний:
1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
За приписами ч. 3 ст. 18 Закону №1404 виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (п. 1 ч. 3 ст. 18); накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (п. 16 ч. 3 ст. 18).
Означені повноваження можуть бути реалізовані державним виконавцем після вчинення управлінського волевиявлення у порядку ст.26 Закону №1404 з приводу відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону № 1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з ч. 6 ст. 26 Закону №1404 за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону №1404 за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
За приписами ч. 2 ст. 63 Закону №1404 у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
За правилами ч. 3 ст. 63 Закону №1404 виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Суд відзначає, що міра юридичної відповідальності учасника суспільних відносин - боржника у виконавчому провадженні за невиконання рішення суду запроваджена законодавцем у положеннях ст.75 Закону №1404, згідно з якою у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання (ч. 1 ст. 75); У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (ч. 2 ст. 75).
Звідси слідує, що виникнення у суб`єкта владних повноважень приводу на застосування штрафу у порядку ст. 75 Закону №1404 обумовлено одночасним існуванням сукупності таких факторів як:
1) обізнаність боржника відповідно з положеннями ст. 28 Закону №1404 з подією вчинення суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення з приводу відкриття виконавчого провадження;
2) проведення суб`єктом владних повноважень перевірки стану виконавчого провадження;
3) виявлення суб`єктом владних повноважень об`єктивних даних про наявність у боржника фізичної змоги виконати виконавчий документ, попри свідоме та умисне невжиття боржником комплексу організаційно-правових заходів, спрямованих для створення мінімально достатніх вимог для виконання вимог виконавчого документа, тобто відсутність поважних причин невиконання виконавчого документа.
Зважаючи на ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що перевірка стану виконання виконавчого документа в залежності від обставин конкретної ситуації може відбуватись державним виконавцем як виключно за матеріалами виконавчого провадження, так і у спосіб прибуття державного виконавця за місцем знаходження боржника чи місцем розміщення майна боржника для з`ясування усіх юридично значимих факторів.
У даному конкретному випадку з`ясування обставин стану виконання боржником виконавчого документа об`єктивно не потребувало фізичного прибуття державного виконавця до місцезнаходження боржника.
З приводу такої обов`язкового елементу складу протиправного діяння за ст. 75 Закону №1404 як "невиконання рішення боржником без поважних причин" суд зауважує, що ч. 1 ст. 75 Закону №1404 і ч. 2 ст. 75 Закону №1404 передбачено застосування штрафу не за неподання боржником державному виконавцю відомостей та доказів існування поважних причин невиконання виконавчого документу, а саме за не виконання рішення боржником за відсутності поважних причин.
Тому, у даному випадку юридичне значення має не обсяг матеріалів виконавчого провадження, а дійсна поведінка боржника в аспекті демонстрування щирого і доброчесного прагнення до виконання виконавчого документу.
Тому, зважаючи на ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли відсутність поважних причин невиконання рішення суду повинна бути встановлена державним виконавцем не лише за матеріалами виконавчого провадження, а за обставинами об`єктивної дійсності із належним умотивуванням відповідних суджень суб`єкта владних повноважень за критеріями ч. 2 ст. 2 КАС України.
Відтак, у рішенні суб`єкта владних повноважень про застосування штрафу у порядку ст.75 Закону №1404 мають бути зазначені легально здобуті суб`єктом владних повноважень та вірно оцінені обставини фактичної дійсності, котрі поза розумним сумнівом доводять існування у боржника фізичної змоги виконати виконавчий документ з урахуванням свободи меж власної правової поведінки та наявних ресурсів.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем 08.03.2026 на адресу відповідача направлено заяву, відповідно до якої позивач зазначає, що нею не здійснено перешкод у спілкуванні батька ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 .. Разом з тим дитина, враховуючи її вік (8 років), висловлює небажання спілкуватись з батьком у телефонному режимі. Позивач, як мати не має законних підстав та можливостей примушувати дитину до спілкування всупереч її волі, оскільки це може негативно вплинути на її психологічний стан.
Крім того, позивачем 16.03.2026 на адресу відповідача направлено пояснювальну записку, за змістом якої вбачається, що після здійснення батьком телефонних та відео дзвінків дитина була повідомлена позивачем про намагання батька зв`язатися з нею. Зі свого боку позивач неодноразово пропонувала дитині відповісти на дзвінок та поспілкуватися з батьком. Разом з тим дитина відмовилася від телефонної розмови. 
Згідно зі ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина має право бути вислуханою з питань, що стосуються її особисто, у тому числі щодо спілкування з батьками. Крім того, відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права примушувати дитину до дій, що суперечать її волі та інтересам.
У контексті наведеного, суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч.1 ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".
Крім того, суд звертає увагу, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення п.1 ст.6, ст.13 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст.129-1 Конституції України.
Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Тому, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.
Повторним невиконанням судового рішення в розумінні статті 64-1 Закону №1404 є встановлений відповідним актом державного виконавця факт кожного наступного невиконання боржником судового рішення після складення акту про невиконання такого рішення вперше та винесення відповідної постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.
Конституцією України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою (частина 3 статті 51).
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" №2402-ІІІ від 26.04.2001 передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основу відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11.07.2017 (заява №2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.
Відповідно до змісту постанови Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №554/1124/20 (провадження №61-18504св21), зауважено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним із батьків без можливості повноцінного спілкування з тим із батьків, з ким дитина не проживає.
У постанові від 08.03.2023 у справі №1309/9120/12 (провадження №61-4339св22) зазначено: "Колегія суддів зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути належним чином враховані, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з дитиною. Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай передбачають, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі "А.В. проти Словенії" від 09 квітня 2019 року)".
Так, у постанові від 27.01.2021 по справі №727/3856/18 (провадження №61-16426св20) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: "Крім того, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини (зокрема, дитина тривалий час проживає з батьком, який чинить перешкоди у спілкування матері з сином, що призвело до такого негативного наслідку, як втрата сталих емоційних зав`язків матері та дитини)". В даному випадку діти проживають з матір`ю.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивач, незважаючи на своє відношення до ОСОБА_1 , зобов`язана була вчиняти дії щодо забезпечення спілкування дитини з батьком. Але нічого з цього не було зроблено, жодних доказів зворотного позивач суду не надала. Її позиція заснована насамперед на тому, що вона не зобов`язана сприяти проведенню побачень батька з дітьми (обґрунтовуючи їх "небажанням") на виконання судових рішень у справі №645/6687/24.
Суд наголошує, що жодної іншої можливості ОСОБА_1 спілкуватися з дитиною як у порядку, що визначений судовими рішеннями у справі №645/6687/24, немає. 
Відтак, позивач зобов`язана сприяти такому спілкуванню, зокрема, шляхом формування у дитини сприятливої до ОСОБА_1 поведінкової моделі.
При вирішенні цього спору суд вважає за необхідним звернути увагу на постанову Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2021, справа №638/12278/15-ц (провадження 4-с/638/65/20), в якій зазначено, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, які мають бути наділені належною увагою, не обов`язково є достатніми для подолання інтересів батьків, особливо в тому, щоб мати постійний контакт з їхніми інтересами з дитиною. Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не повинно тлумачитися як ефективне надання безумовного права вето дітям без будь-яких інших факторів, що розглядаються, а також проведення експертизи для визначення їх найкращих інтересів. Такі інтереси зазвичай диктують, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити його здоров`ю та розвитку (рішення у справі "А.В. проти Словенії" від 09 квітня 2019 року).
Крім того, звертає увагу на те, що якщо позивач не погоджується з встановленим графіком побачень з дітьми, зі способом виконання рішення суду чи наявні інші обставини, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, то вона вправі оскаржити вказане судове рішення, або звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, про роз`яснення судового рішення.
Суд наголошує, що предметом розгляду даної справи є дотримання встановленої законом процедури накладення штрафу у виконавчому провадженні.
Суд у цій справі не вправі переоцінювати судові рішення судів загальної юрисдикції, а отже встановлені ними обставини та прийнятті рішення, є обов`язковими як для державного виконавця, так і для сторін виконавчого провадження.
Стосовно правової позиції представника позивача щодо акту державного виконавця від 05.03.2026, суд зазначає, що сам по собі факт не відображення акта чи його своєчасне не внесення до програмного забезпечення не є наслідком недійсності чи не чинності, а тому окреслені посилання судом не приймаються, як належні.
Суд зауважує, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч. 2 ст. 2 КАС України.
Обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений у першу чергу саме на суб`єкта владних повноважень ч. 2 ст. 77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів на спростування вимог приватної особи та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону реально вчиненого суб`єктом владних повноважень управлінського волевиявлення.
Разом із тим, суд вважає, що положення ч. 2 ст. 77 КАС України не спростовують процесуального обов`язку позивача за ч. 5 ст. 44, ч. 2 ст. 79, ч. 4 ст. 161 КАС України, не змінюють сформульованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №520/2261/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 стандартів доказування обставин фактичної дійсності і не дозволяють визнати доведеними задекларовані позивачем - приватним суб`єктом права твердження про обставини об`єктивної дійсності виключно з причини неспростування суб`єктом владних повноважень за відсутності в матеріалах відповідних доказів на підтвердження реальності цих обставин.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зміст цієї норми процесуального закону було розтлумачено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де вказано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Суд резюмує, що доводи позивача про наявність в даному досліджуваному випадку об`єктивних поважних причин які не залежали від його волі, що унеможливлювали або ускладнювали виконання рішення суду є необґрунтованими.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що виконання рішення суду носить триваючий та неодноразовий характер, а тому формальне позбавлення державного виконавця будь-яких засобів впливу на боржника, спричинить неможливість виконання відповідного рішення суду. 
Позивач, як боржник за виконавчими документами, повинна бути обізнаною із встановленням відповідальності за невиконання рішення суду.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку доводам учасників справи, суд дійшов висновку, що державний виконавець при винесені оскарженої постанови належним чином перевірив як факт виконання судового рішення боржником на момент винесення спірної постанови, так і дослідив поважність невиконання такого, оскаржена постанова про накладення на позивача штрафу за невиконання рішення суду винесена з дотриманням норм чинного законодавства, у спосіб та в порядку, які встановлені Законом України "Про виконавче провадження", відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999 у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007 у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011 у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010 у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994 у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003 у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-246, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Немишлянського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (61003, Харківська область, м. Харків, вул. Кооперативна, буд. 12/14, ЄДРПОУ 44045469), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).
Повний текст рішення виготовлено та підписано - 22.07.2026, враховуючи час перебування судді у відпустці та з урахуванням наявності безпечних умов для життя та здоров`я учасників процесу, суддів та працівників суду.

Суддя Супрун Ю.О.