Унікальний номер 760/20825/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/12900/2026
Головуючий у суді першої інстанції В. В. Українець
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
09 вересня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Євграфової Є. П., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2026 року, ухвалене у складі судді Українця В. В., в примішенні Солом`янського районного суду м. Києва,
у с т а н о в и в :

У липні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд визнати  ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що 05 серпня 1961 року на підставі рішення виконавчого комітету Печерської районної ради від 07 липня 1961 року №466/12 на ім`я ОСОБА_4 був виданий ордер № 36952, яким надано право на заняття двох кімнат у квартирі АДРЕСА_2  на сім`ю з чотирьох осіб. Членами сім`ї ОСОБА_4 на той час були ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_1 (син).
Відповідно до довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №062/14-12440 від 18 вересня 2023 року в бюро існує інвентаризаційна справа за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно матеріалів інвентаризаційної справи при будівництві зазначений будинок мав будівельний номер - 47.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина ОСОБА_5 .
У квартирі за адресою: АДРЕСА_4 на даний час проживає лише позивач, проте окрім нього у квартирі зареєстрована ОСОБА_2 . Вона була знайомою сім`ї, її було зареєстровано 20 грудня 2006 року в спірній квартирі у зв`язку із потребою реєстрації місця проживання в м. Києві.
Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї наймача квартири, у спірній квартирі з дати її реєстрації не проживала та не проживає більше десяти років без поважних причин. В утриманні квартири відповідач участі не приймає, комунальні послуги не сплачує. Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач ОСОБА_2 не чинив.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2026 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги надані позивачем докази на підтвердження факту непроживання відповідача у спріному приміщенні.
Судом не враховано, що довідка ЖЕД-905 була складена не на підставі нотаріально посвідчених заяв свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що вбачається із самого змісту довідки. У свою чергу, заяви свідків були підготовлені для суду у зв`язку з тим, що ці особи похилого віку.
Зокрема звернув увагу на те, що для встановлення фактичних обставин справи, а саме відсутності особи понад встановлений строк, суду варто було керуватися не тільки показаннями свідків, але й іншими, в тому числі, письмовиви доказами, оцінюючи усі докази у їх сукупності. 
Представник позивача ОСОБА_1 - авдокат Желіховська Р. М. у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просить задовольнити на підставі викладених у ній доводів.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялась шляхом направлення судової повістки на поштову адресу відповідача. Поштове відправлення повернуто на адресу суду без вручення адресату із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що згідно сталої практики Верховного Суду вважається належним повідомленням учасника справи про її розгляд.
З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача.
Так, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача, оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що 05 серпня 1961 року на підставі рішення виконавчого комітету Печерської районної ради від 07 липня 1961 року № 466/12 на ім`я ОСОБА_4 було видано ордер № 36952 на сім`ю з чотирьох чоловік на право на заняття двох кімнат у квартирі АДРЕСА_2 .
До складу членів сім`ї наймача ОСОБА_4 входили його дружина - ОСОБА_5 , дочка - ОСОБА_6 , син - ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №062/14-12440 від 18 вересня 2023 року в бюро існує інвентаризаційна справа за адресою: АДРЕСА_3 . 
Згідно матеріалів інвентаризаційної справи при будівництві зазначений будинок мав будівельний номер - 47.
Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 22 червня 2023 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дружина наймача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 22 червня 2023 року.
Станом на час розгляду справи, за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровано двоє осіб: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 134416248 від 23 липня 2025 року та інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 135398338 від 12 серпня 2025 року.
Відповідно до позовної заяви та пояснень сторони позивача, ОСОБА_2 була знайомою сім`ї ОСОБА_9 , в спірній квартирі вона була зареєстрована 20 грудня 2006 року, оскільки їй потрібно було місце реєстрації в м. Києві. Відповідач у квартирі з дати її реєстрації не проживала та не проживає більше десяти років без поважних причин. В утриманні квартири вона участі не приймає, комунальні послуги не сплачує. Перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач ОСОБА_2 не чинить.
На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду заяву ОСОБА_7 , яка посвідчена 15.07.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О. Ю., зареєстровано в реєстрі за № 432, у якій вказано, що ОСОБА_7 постійно проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_5 . ОСОБА_2 , яка зареєстрована у квартирі АДРЕСА_6 фактично в ній не проживає більше десяти років, її фактичне місце проживання заявнику не відоме.
Також надано заяву ОСОБА_8 , яка посвідчена 15.07.2025 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О. Ю., зареєстровано в реєстрі за № 428, у якій вказано, що ОСОБА_8 постійно проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_7 . ОСОБА_2 , яка зареєстрована у квартирі АДРЕСА_6 фатктично в ній не проживає більше десяти років, її фактичне місце проживання не відоме заявнику.
Окрім того, позивачем було надано довідку Житлово-експлуатаційної дільниці № 905 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 16 липня 2025 року, згідно якої відповідно до заяви від 15 липня 2025 року про фактичне непроживання, засвідченого сусідами ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 фактично не проживає більше десяти років.
Згідно змісту довідки вона складена на підставі заяв ОСОБА_10 та ОСОБА_8 від 15 липня 2025 року про непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі більше десяти років
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд дійшов висновку про недоведеність та необгрунтованість заявлених позивачем вимог, оскільки вважав, що довідка від 16 липня 2025 року та нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 15 липня 2025 року не є належними доказами на підтвердження заявлених вимог, не є достатніми та безумовними підставами для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом. Суд дійшов висновку, що вказані нотаріально засвідчені заяви не є показами свідків у визначеному законодавством порядку, оскільки ці особи не заявлялись позивачем в якості свідків, не опитувались у судовому засіданні та не були попередженні про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 9 ЖК Українивизначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Конвенції).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03), та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення від 16 липня 2009 року в справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02).
У цій справі позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, заявлено з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.
Стаття 71 ЖК України регулює питання збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім громадянином та передбачає загальне правило, згідно з яким при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.
У частині третій статті 71 ЖК України визначено випадки збереження житла за тимчасово відсутньою особою понад шість місяців, а частина п`ята цієї статті передбачає, що відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Отже, за нормами ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі відсутності в ньому без поважних причин понад шість місяців.
Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2025 року в справі № 756/14826/23 вказав, що оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою зберігається намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місяця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалою відсутності.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
У постановах Верховного Суду від 30 квітня 2025 року в справі № 756/167/23, від 17 червня 2024 року в справі № 404/9215/19 зазначено, що в справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в справі № 161/126/23 вказано, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, у цей строк перериває строк тимчасової відсутності. За тимчасової відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні за змістом висновки містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2025 року в справі № 490/9394/20, від 06 квітня 2026 року в справі № 752/6921/20 та ін.
Під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення (див. постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 454/2025/15-ц, від 17 жовтня 2025 року в справі № 206/1119/24, від 08 грудня 2025 року в справі № 756/14826/23 та ін.).
Отже, стаття 71 ЖК пов`язує збереження житла не з фактом проживання, а з причинами відсутності: понад шість місяців без поважних причин. Практика Верховного Суду під час вирішення таких спорів стабільна: обов`язок довести і факт відсутності, і неповажність її причин лежить на позивачеві, а сумніви тлумачаться на користь мешканця. Акти обстеження, складені комунальними службами односторонньо, самі собою недостатні - потрібна сукупність: покази сусідів, дані про споживання комунальних послуг, відомості про інше постійне житло, місце роботи, реєстрацію тощо.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин, передбачених статтями 71, 72 ЖК України для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, матеріали справи не містять.
Належної фіксації непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі протягом визначеного законом шестимісячного строку позивач, зокрема понад десять років (як зазначено у позовній заяві) не здійснив, а надані позивачем нотаріально посвідчені заяви сусідів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в яких зазначено, що відповідач більше як десять років не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин. Такі заяви не є показаннями свідків у розумінні Цивільного процесуального кодексу України, оскільки нотаріус не перевіряє і не підтверджує правдивість фактів, викладених у заяві, та не попереджає особу про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення в суді, а лише посвідчує підпис особи, яка склала заяву.
Зокрема, у статтях 90-93 ЦПК встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи.
Відповідно до частей 2, 3 ст. 67 ЦПК свідок зобов`язаний з`явитися до суду за викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.
У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи. 
Відповідно до п.2 ч.1 ст.43 ЦПК учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. 
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не заявлялося клопотання про допит свідків   ОСОБА_7 та   ОСОБА_8 . Такі особи не були допитані судом як свідки та не були попередженні про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань.
Вказуючи на неможливість прибуття зазначених осіб до суду через похилий вік, позивач не надав доказів на підтвердження зазначеного. Вказані особи мають 1961 та 1962 (64 та 65 років) роки народження, що не свідчить про неможливість їх явки в судове засідання. 
При цьому сама по собі довідка Житлово-експлуатаційної дільниці № 905 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 16 липня 2025 року, не може бути беззаперечним доказом на підтвердження фактичного непроживання ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 більше десяти років.
Отже, доводи апеляцйної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з наведених вище підстав.
Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задовольнити позовні вимоги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.
Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та встановленим судом обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, що ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції із урахуванням вказаних вище норм матеріального права, правильно виходив з того, що позивач не надав достатні докази на підтвердження обставин, на які він посилався як на обґрунтування своїх позовних вимог, тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зробив обгрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову. 
При цьому колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними твердження відповідача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом була допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, також слід зазначити, що викладені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення суду не впливають.
Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення. 
Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 11 вересня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна