ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 464/6946/25
провадження № 61-8159св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.

учасники справи:
позивач - Львівська міська рада; 
відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 12 січня 2026 рокуу складі судді Тімченко О. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 22 травня 2026 рокуу складі колегії суддів: Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів.

Позовна заява обґрунтована тим, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 26 липня 2016 року № 606 затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 гаражів та складських приміщень на АДРЕСА_1 зі знесенням існуючої споруди. Згідно з цим рішенням замовником будівництва є ОСОБА_1 

14 грудня 2017 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові зареєстровано дозвіл на початок виконання будівельних робіт № ЛВ061173480264. 

Згідно з Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта № ЛВ101210226117 від 26 лютого 2021 року об`єкт прийнято в експлуатацію. У розділі Декларації про готовність до експлуатації інформацію про пайову участь не зазначено. 

Ухвалою Львівської міської ради від 26 грудня 2019 року № 6098 «Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року» встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у м. Львові перераховують до міського бюджету м. Львова кошти для створення і розвитку інфраструктури м. Львова. Розмір пайової участі для нежитлових будівель та споруд становить 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта.

Проте всупереч вимогам чинного законодавства та ухвали міської ради, замовник будівництва на АДРЕСА_1 , отримавши розрахунок розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, не сплатив до місцевого бюджету кошти пайової участі.

Департамент економічного розвитку Львівської міської ради провів розрахунок пайового внеску, виходячи із зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта, складеного в поточних цінах станом на 04 лютого 2020 року Всеукраїнською громадською організацією «Гільдія проектувальників у будівництві», який становить 4 946 842 грн.

Отже, величина пайового внеску складає 197 873,68 грн (4 946 842 грн х 0,04). Разом з цим, згідно зі статтями 612, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), на вказану суму позивачем наведено розрахунок інфляційних втратта трьох процентів річних від простроченої суми.

Враховуючи викладене, Львівська міська рада просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 363 486,45 грн, з яких: 197 873,68 грн - безпідставно збережені кошти; 138 924,22 грн - інфляційні втрати; 26 688,55 грн - три проценти річних.

Короткий зміст судових рішень 

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 12 січня 2026 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 січня 2026 року, провадження у справі закритона підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу право звернення з аналогічними вимогами у порядку господарського судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідач з 04 липня 2000 року зареєстрований як фізична особа - підприємець. 

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 26 липня 2016 року № 606 затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 гаражів та складських приміщень на АДРЕСА_1 зі знесенням існуючої споруди. 

Повідомлення про початок виконання будівельних робіт у 2017 році подане замовником - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, оскільки як за суб`єктним складом, так і виходячи зі змісту спірних правовідносин, між сторонами виник спір щодо здійснення господарської діяльності, справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17 червня 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 12 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 травня 2026 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що судами порушено норми процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Сихівського районного суду міста Львова.

14 липня 2026 року справа № 464/6946/25 надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що в цій справі Львівська міська рада подала позов до нього як фізичної особи та позивач послідовно дотримувався позиції, що він повинен сплатити пайовий внесок саме як фізична особа.

Однак суди попередніх інстанцій самостійно перекваліфікували статус відповідача, що суперечить принципу диспозитивної, та дійшли помилкового висновку про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства. 

Він заперечував проти позову, зокрема з тих підстав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача і вимогу про сплату пайового внеску слід пред`явити до нього як до фізичної особи - підприємця. За таких обставин суд першої інстанції повинен був зробити висновки про пред`явлення позову до належного/неналежного відповідача під час розгляду справи по суті, тобто під час ухвалення рішення суду.

Суд апеляційної інстанції в своїй постанові зазначив, що  ОСОБА_1  як фізична особа - підприємець зобов`язаний був до прийняття об`єкта в експлуатацію сплатити на рахунок Львівської міської ради грошові кошти пайового внеску у розмірі 4 відсотки від кошторисної вартості об`єкта будівництва. Тобто, суд апеляційної інстанції вийшов за межі доводів апеляційної скарги, оскільки мав лише вирішити, за правилами якого судочинства слід розглядати спір між Львівською міською радою та відповідачем як фізичною особою, а не вирішувати, в якому розмірі я повинен сплатити пайовий внесок. 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

В цій справі Львівська міська рада звернулася до суду з позовом у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язаньта заявила вимоги про стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відповідач з 04 липня 2000 року зареєстрований як фізична особа - підприємець (а.с.99).

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 26 липня 2016 року № 606 затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 гаражів та складських приміщень на АДРЕСА_1 зі знесенням існуючої споруди.
Повідомлення про початок виконання будівельних робіт у 2017 році подане замовником - фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 .

Замовник будівництва - фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , розпочавши у 2017 році будівництво гаражів та складських приміщень на АДРЕСА_1 , зобов`язаний був до прийняття об`єкта в експлуатацію та сплатити на рахунок Львівської міської ради грошові кошти пайового внеску у розмірі 4 відсотки від кошторисної вартості об`єкта будівництва.

Тобто саме фізична особа-підприємець ОСОБА_1 як замовник будівництва до прийняття будівництва в експлуатацію мав сплатити грошові кошти на розвиток інфраструктури міста.

Відтак, суди попередніх інстанцій вважали, що спірні правовідносини стосуються стягнення коштів саме з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , оскільки вони виникли до прийняття в експлуатацію гаражів та складських приміщень і грошові кошти мали бути сплачені ним, як фізичною особою - підприємцем та замовником до прийняття в експлуатацію вказаних об`єктів.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 15 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус фізичної особи - підприємця сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такі правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19).

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Згідно з частиною першою статті 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з частиною сьомою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення (частина перша статті 52 ЦК України).

Отже, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою.

15 грудня 2017 року набрав чинності ГПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», відповідно до якого господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем.

Таким чином, фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 14 березня 2018 року у справі № 593/793/14-ц (провадження № 14-43цс18) та від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У справі, яка переглядається, в позовній заяві Львівська міська рада посилалася на те, що фізична особа - підприємець  ОСОБА_1 як замовник будівництва на АДРЕСА_1 , до прийняття будівництва в експлуатацію мав сплатити грошові кошти на розвиток інфраструктури міста. Однак, отримавши розрахунок розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, відповідач не сплатив до місцевого бюджету кошти пайової участі.

У відзиві на позовну заяву  ОСОБА_1 не заперечував тих обставин, що вимогу про сплату пайового внеску Львівська міська рада мала пред`явити до нього як до фізичної особи - підприємця і такий позов має розглядатися господарським судом. Разом з цим, ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позовуЛьвівської міської радидо нього як до фізичної особи, оскільки він є неналежним відповідачем.

суди попередніх інстанцій встановили, що  ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець та саме як фізична особа - підприємець він був замовником будівництва та всі дозвільні документи, пов`язані з будівництвом, видавалися йому як фізичній особі - підприємцю.

Враховуючи викладене, оскільки за суб`єктним складом, так і виходячи зі змісту спірних правовідносин, в цій справі спір пов`язаний зі здійсненням відповідачем підприємницької діяльності, то суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в цій справі, є господарсько-правовими, у зв`язку з чим дійшли правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 12 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 22 травня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян 

Н. Ю. Сакара 

В. В. Сердюк